Útěk z pevnosti Ticha

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Harry Sidebottom

Útěk z pevnosti Ticha – e-kniha

Copyright © BB/art s. r. o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

ÚTĚK Z PEVNOSTI TICHA

ÚTĚK Z PEVNOSTI TICHA

HARRY SIDEBOTTOM

Přeložil: Petr Kovács

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2020

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2019 Harry Sidebottom

Map © Bonnier Zaffre Art Department

All rights reserved.

Z anglického originálu The Lost Ten

(First published by Zaffre London, Great Britain in 2019)

přeložil © 2020 Petr Kovács

Redakce textu: Iva Klinderová

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Tisk: FINIDR, s.r.o. Český Těšín

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-759-5352-0 tištěná kniha

ISBN 978-80-759-5434-3 ePub

ISBN 978-80-759-5435-0 mobi

ISBN 978-80-759-5436-7 PDF

Michaeli Dunneovi

16. 12. 1958 – 17. 8. 2017

KAPITOLA 1

Pevnost Ticha

Z PEVNOSTI TICHA SE JEŠTĚ NIKDO nevrátil.

Temná věž s vysokou vnější hradbou seděla na úzkém skalním útesu vysoko na hřebenech Alborzu. Z osamělé pevnosti-vězení nebylo úniku. O vězni, který jednou prošel její branou, už nikdo nikdy neslyšel. Pouhá zmínka jeho jména byla trestána na hrdle. Řekové jí říkali vězení Zapomenutí.

Eunuch Barbad si prohlížel děsivou scénu před sebou. Nejprve, na počátku své cesty, putovali podhůřím se svahy porostlými převážně bukovými a dubovými lesy. Na mýtinách a paloucích se pásli jeleni a laně. Jejich kolona se dělila o cestu s pastevci ženoucími v jarním slunci svá stáda na pastviny výše v horách. Nyní se ocitli ve zcela jiném světě. Jedinými stromy kolem byly zakrslé jalovce, jedinými živoucími tvory káňata vznášející se vysoko na vlnách mrazivého větru a pátrající v hlubinách pod sebou po kořisti. V dáli se tyčily nejvyšší vrcholky, pokryté ještě stále sněhovými čapkami.

Barbad se zvrátil zpět do opěradla vozu a spustil zástěrku v okně. Ledový vzduch venku se mu zakusoval do vrásčité kůže a působil jeho starým kostem bolest. Podíval se naproti na prince Sásána. Chlapec seděl vzpřímeně a nehybně. Jeho temné oči neprozrazovaly, co si myslí nebo cítí. Barbad na něj byl hrdý. Hoch byl vychován, aby uměl jezdit na koni, střílet z luku a bát se temné Lži bezbožnosti. Na tohle ho ale nemohlo připravit nic. Nebyla to jeho chyba. A žádnou vinu nebylo možné klást ani jeho otci. Princ Pápak nebyl bezvěrec. Barbad pravdu znal. Byl tam a viděl všechno na vlastní oči.

Lov probíhal daleko odsud směrem na jih, na okraji velkého močálu na březích Perského zálivu. Dvůr se usadil v Babylónu. Když se král králů Šáhpúr vypravil na lov, jeho rozhodnutí si vyžadovalo přípravy jako na vojenské tažení. Kolonu tvořily tisíce lidí. Příbuzní a hodnostáři, dvořané, kněží, královský harém, písaři, baviči, zahraniční vyslanci, vojáci, zástupy služebnictva a celá armáda lovců.

Místo vlastního lovu bylo rozlehlé a bohaté na zvěř. Doslova překypovalo husami a kachnami, v houštinách se rochnili kanci, ale hlavní lovčí Šáhpúrovi slíbil lva. Král králů si zasloužil i krále zvířat. A nebyl to jen ledajaký lev, ale obří, zjizvený, starý mazaný samec. Povídalo se, že tahle bestie usmrtila už dva královské otroky.

Barbad nelovil, od doby, kdy ho před mnoha a mnoha lety vykleštili. Jeho místo bylo u ostatních eunuchů a u žen. Jako nejvyšší písař prince Pápaka, bratra krále králů, se připojil ke královskému harému. Usadili se na nízkém návrší, ve stínu stromů, ale s krásným výhledem. Šáhpúr zaujal společně se svými bratry a několika z mnoha svých synů postavení hned pod nimi.

Král králů byl oděn v nádherném purpurovém a zlatém rouše. Když se smál a pil s princi kolem sebe, jeho černým uhlem podmalované oči a bělostné zuby třpytivě zářily. Příbuzní, odění jen o něco méně skvostně než on, mezi nimi byl i Pápak, sdíleli jeho dobrou náladu a pohodu. Dolévači pohárů, ovívači i vojáci nesoucí jejich zbraně stáli a čekali netečně a mlčky opodál.

Odkudsi z dálky se nesl hluk nadháněčů postupujících v půlkruhu podrostem směrem ke královské skupině a ženoucích kořist k urozeným lovcům.

Dokonce i ve stínu panovalo nesnesitelné horko. Na stromech se nepohnul ani lísteček a stejně nehybný byl i vzduch, který dýchali. Tady na jihu přicházelo jaro opravdu brzy. Barbad se usadil na skládací stoličce. V jeho věku již nebylo snadné zvednout se z koberce rozprostřeného na zemi. Eunuši a konkubíny kolem popíjeli víno z velkých sudů chlazených sněhem dopraveným ze vzdálených hor. Pojídali sušené maso a bezstarostně klábosili. Ve svém zářivém, pestrobarevném hedvábí připomínali hejno exotických, přesto však domestikovaných ptáků.

Barbad ještě chvíli sledoval svého pána prince Pápaka a pak zavřel oči a na okamžik si zdříml.

Ze spánku ho vytrhl strašlivý řev.

Hluboký, hrdelní hlas starého lva přiměl eunuchy a ženy k vyděšenému kňučení a vysoce posazenému pištění. Stráže se snažily harém uklidnit. Na úpatí jejich návrší byla rozprostřena síť, kterou hlídal oddíl kopiníků. Byli v naprostém bezpečí. Barbad ignoroval rozruch kolem a soustředil se na lovce.

Šáhpúr předstoupil před svou družinu. Vysoký a vzpřímený, se založeným šípem vypadal jako ztělesnění královského majestátu. Tiše a odvážně čelil zcela sám nebezpečí. Přesně tohle znamenalo být král.

Princ Pápak postupoval pár kroků za ním, kousek stranou. V rukou svíral lehký lovecký oštěp s příčnou rozpěrkou u paty dlouhé čepele. Oštěpy mělo i několik dalších královských příbuzných, většina ale byla vyzbrojena luky. Nikdo z nich však nesmí zasáhnout do průběhu lovu, jestliže to nebude absolutně nezbytné. Král zvířat není kořist pro každého, je vyhrazen králi králů a Šáhpúrovo umění s lukem bylo legendární.

Pozornost všech lovců se soustředila na houštinu. Barbad sledoval směr jejich pohledů. Asi padesát kroků před Šáhpúrem se zvedala stěna rákosového porostu. I když nahoře na kopci se horký vzduch ani nepohnul, bylo vidět, že špičky stvolů vysokých rostlin se nepatrně pohybují.

Barbad si uvědomil, že stojí a jako lovecký pes upírá zrak k rákosí.

Lev znovu zařval. Jeho dunivý hlas vibroval Barbadovi v hrudi a zdálo se, že rozechvěl i okolní vzduch. A pak se rákosí rozestoupilo.

Byl to dospělý lev, samec, krásně zlatohnědý, štíhlý, ještě stále mladý. Nahoru na kopec se nesl jeho divoký pach. Jeden z eunuchů zakňučel strachem.

Zvíře se ohlédlo za sebe do houští. Nadháněči již museli být hodně blízko. Jejich řev a bušení ratišti kopí o štíty vyplašilo vodní ptactvo kousek před nimi.

Lev se podíval na ty, kteří mu blokovali cestu. Jeho prázdný pohled se zaměřil na osaměle stojícího muže úplně vepředu.

Šáhpúr natáhl luk, zatím jen zpola.

Lev potřetí zařval a připravil se k výpadu.

Král králů natáhl tětivu až za ucho a zamířil.

Na okamžik se zdálo, že kolem zavládlo hrobové ticho. Hluk nadháněčů, zběsilé třepotání křídel vyplašeného ptactva jako by přicházely z dálky, téměř neslyšné, mimo čas a prostor.

Šáhpúrovi se lehce třásla paže vypětím.

Lev se vrhl vpřed. Rychleji, než dokázalo lidské oko zachytit, se mu do hrudi s tupým úderem zabodl vystřelený šíp. Zvíře se zapotácelo, ale znovu se odrazilo ke skoku. Druhá střela zasáhla průdušnici. Tentokrát už se zvíře zhroutilo na zem. Byl to divoký a chrabrý lev. S probublávající růžovou pěnou, která mu prýštila z tlamy, se ještě stále plazil vpřed k postavě, jež mu způsobila takovou bolest.

Šáhpúr předal luk jednomu ze svých synů a tasil dlouhý, rovný meč. Elegantními kroky přešel ke zvířeti. Z toho rychle unikal život a mordu mělo celou rudou prýštící krví. Dříve vzdorný a hrůzu nahánějící řev se změnil v dusivé chroptění.

Šáhpúr se postavil obkročmo nad umírajícího lva, otočil se na svou družinu, napřáhl meč a s uměním daným dlouhou praxí vrazil zvířeti ostrou čepel zbraně mezi lopatky a zasadil mu smrtelný úder.

„Sláva Mazdou milovanému Šáhpúrovi!“ K hlubokým hlasům lovců se přidaly i pištivé hlasy harému.

Zatímco si Šáhpúr užíval oslavného jásotu, Barbad si všiml, jak se špičky rákosí za jeho zády opět chvějí.

„Králi králů, potomku boží, hrdino proslulý svou odvahou!“

Pápak se proti vší dvorské etiketě vrhl kupředu ke králi.

„Kéž tě bohové…“ Provolávání slávy utichlo.

V rákosí se objevila mezera.

Druhý lev byl již starý, svalnatý a silný. Přes celou hřívu se mu až dozadu táhla dlouhá bílá jizva. Měl prohnaný pohled lidožrouta.

Šáhpúr ještě stále nic netušil a uraženě se otočil, když se kolem něj Pápak přehnal.

Lev lidožrout se bez dalšího otálení vrhl vpřed. Jeho zrychlení bylo nepochopitelným popřením velikosti jeho těla. Třetím skokem byl u Pápaka. Ten neměl dostatek času, aby zaujal správný postoj, ale princi se jako zázrakem podařilo bodnout před sebe oštěpem. Náraz lvího těla zlomil ratiště oštěpu a srazil Pápaka v kotrmelcích k zemi jako nějaké dítě.

Zmítající se lví tělo dopadlo těsně před krále králů. Lev se stočil do klubíčka a snažil se tesáky a drápy vyrvat ze slabin tu strašlivou věc, která mu působila bolestivou agonii a kradla život.

Tvář krále králů byla jako neproniknutelná maska. Podíval se na svého potlučeného a poškrábaného bratra ležícího v prachu. Beze slova si zasunul meč do pochvy a odcházel pryč.

Lov skončil.

Večer byl příjemně teplý. Mezi tamaryšky vál mírný, chladivý větřík. Na nebeské klenbě zářily jasné hvězdy. V prostorném stanovém pavilonu prince Pápaka však panovala atmosféra klidu před bouří.

Barbad dohlížel, jak jeho pána otroci vykoupali a ošetřili mu rány. Měl dva otevřené šrámy a spoustu podlitin, ale jeho zranění nebyla nikterak vážná. Když princi podali večeři, nikdo moc nemluvil, stejně tak když ho ukládali ke spánku. Nikdo, dokonce ani mladý princ Sásán se ani slovem nezmínil o lovu. Nikdo se neodvážil vyslovit nahlas otázku, kterou však měli všichni na jazyku. Odmění král králů Pápaka za projevenou chrabrost, nebo ho naopak potrestá za jeho opovážlivou troufalost? Barbad si stejně jako všichni ostatní ponechával svůj názor sám pro sebe.

Na odpověď nemuseli čekat dlouho.

S postupujícím věkem spával Barbad stále méně a hůře. Uprostřed noci uslyšel dupot nohou stráží zaujímajících postavení kolem stanu. Barbad si nechal na noc tuniku a nyní jen vklouzl do trepek, uvázal si kolem pasu šerpu, přehodil přes sebe plášť a pospíchal do ložnice svého pána.

Jak se dalo předpokládat, princ Pápak očekával svůj osud klidně a statečně. Nechal si zavolat svého syna a nejvýznamnější členy své domácnosti. V měkkém světle lampy k nim tiše promlouval. Nesnažil se je utěšovat, ale dodával jim odvahu a víru. Respektujte boží vůli a střežte se Lži.

Když dovnitř vstoupili vojáci, Barbad cítil, jak mu srdce v hrudi divoce bije. Kamkoli se podíval, viděl jen kůži a ocel, vousaté a kruté tváře. I přesto postupovali se vší úctou. Bez násilí a bez urážek. Spoutali prince stříbrnými okovy, jak odpovídalo jeho urozenému stavu.

A pak jim důstojník stráží přečetl verdikt krále králů.

I nyní princ Pápak zachoval klid. Podíval se Barbadovi do očí a tiše k němu promlouval. „Splň svoji povinnost. Zůstaň s mým synem až do konce.“

Barbad sklonil hlavu.

Ještě té noci se princ Sásán a Barbad vydali na dlouhou pouť do vzdálené provincie jménem Hyrkánie a k pevnosti Ticha.

Poslední stoupání bylo příkré. Několik jezdců z doprovodu muselo dokonce seskočit z koní, aby pomohli vytlačit vůz vzhůru. Když dorazili k bráně, podložili kola klíny.

Barbad i Sásán na rozkaz vystoupili.

Vítr cuchal cípy Barbadova pláště a všude kolem čněly vysoké útesy, ze kterých se až točila hlava. Jediným zvukem byl křik dravců kroužících nad jejich hlavami.

Velitel jejich stráží zavolal na hlídku na hradbách. Jeho hlas byl ve srovnání s monumentální přítomností hor zoufale slabý a vítr mu kradl slova od úst.

Jedna z hlídek kamsi odběhla. Druhý muž jim přikázal čekat. Brána zůstala zavřená.

Zmrzlý v ledovém větru až do morku kostí Barbad cítil, jak ho zvolna opouští odvaha. Řečtí lékaři u dvora tvrdí, že srdce dospělého člověka se s postupujícím stářím smršťuje, až nakonec není o nic větší než srdce dítěte. Barbad byl již hodně starý. V létě mu bude pětasedmdesát. Pokud se toho vůbec dožije. Od eunucha ovšem nikdo neočekával, že bude mít odvahu celého muže.

Když si chlapec všiml, jak se Barbad chvěje, zlehka se dotkl jeho paže, aby ho povzbudil. Barbad se vzchopil a usmál se na něj. Sásánovi bylo pouhých deset let. Byl to velmi statečný chlapec.

Po chvíli se musel odvrátit, aby princ neviděl slzy, které se mu nahrnuly do očí. Prohlížel si hradby pevnosti. Vnější opevnění bylo vystavěno z dobře opracovaného kamene. Jednotlivé kvádry na sebe byly naskládány tak rovně a byly natolik hladké, že po nich nebylo možné vyšplhat. Cestou sem si Barbad promýšlel jednotlivé možnosti útěku. Věděl však, že spřádá pouhé iluze. Jejich stráže byly velmi ostražité. Chlapec byl stejně jako jeho otec spoután stříbrnými okovy. A i kdyby nebyl, jak by se mohlo starému eunuchovi a desetiletému chlapci podařit uprchnout? Kam by šli? K divokým barbarským nomádům severních stepí? K Římanům daleko na západě? Bez peněz a bez přátel by nedošli daleko.

Konečně se brána otevřela. Těžká, pobitá železem.

Když spolu s chlapcem vstoupili do temného podloubí strážnice, princ vzal Barbada za ruku. Jeho dětská kůže byla v dlani starého eunucha teplá a hebká.

Temnotou průchodu pronikaly kužely světla z otvorů ve stropě. Za nimi projel i vůz a jeho hlasité skřípání a klapot koňských kopyt se jako ozvěna odrážely od okolních kamenných stěn. Vpředu se otevřela další brána a oni prošli na světlem zalité nádvoří.

Hrad byl větší, než se jevil zvenčí. Celou pevnost ohraničovala přibližně oválná zeď kopírující nepravidelné tvary útesu. K vnitřní hradbě se tiskly nejrůznější budovy: ubikace posádky vpravo, stáje a skladiště vlevo. Před sebou, přímo naproti hlavnímu vstupu, měli menší postranní bránu, vklíněnou mezi kasárenské baráky a vnitřní věž. Ta byla kruhovitého půdorysu, čtyři podlaží vysoká. V úrovni přízemí neměla žádné otvory. O kus výš bylo ve zdi několik malých oken, jen nepatrně větších než střílny na hradbách, příliš úzkých na to, aby se jimi protáhl dospělý muž. Podél přední stěny stoupalo kamenné schodiště, vedoucí ke dveřím v prvním patře. Na jeho vrcholku již čekal správce vězení Zapomenutí.

Náduk, zendanig, byl muž obří postavy s mohutným červeným plnovousem, který mu pokrýval celou hruď. Barbad ho již znal. Viděl ho u dvora. V souladu se svým temným povoláním se vždy oblékal do černého. Zendaniga nikdo nikdy nemiloval, ale vyzařovala z něj taková hrozba, že se před ním členové královského doprovodu nakrčili strachem.

Barbad a Sásán začali stoupat po schodech. Chlapec šel jako první, kráčel klidně, držel hlavu vzhůru. Opět se zdálo, že odvaha mladého prince připraví Barbada o poslední zbytky mužnosti, které mu nůž ponechal.

„Vítej, princi Sásáne, synu prince Pápaka, z rodu Sásánova.“

Vrchní žalářník měl studené černé oči, jako oblázky na dně potoka. Jeho slova byla zdvořilá, ale hlas byl prostý jakéhokoli citu.

„Tvoje ubytování je v horním podlaží.“

„Jsi nesmírně laskav,“ odpověděl princ.

Náduk se otočil a kráčel v čele. Stráže za nimi nesly jejich věci.

Než dorazili do nejvyššího patra věže, Barbad již necítil své staré nohy a jen stěží se dokázal nadechnout.

Na konci schodiště stanuli před těžkými dveřmi pobitými železem stejně jako hlavní brána.

„Nechám přinést jídlo a pití,“ řekl Náduk a ukázal jim, ať vstoupí. „A budou vám sejmuty okovy.“

Dveře za eunuchem a chlapcem se zavřely. Slyšeli otáčení klíče v zámku.

Jejich ubikaci tvořily dvě místnosti: denní komnata a ložnice za ní. Ve zdi obývacího pokoje byl i miniaturní záchod. Obě místnosti byly vybaveny: na zemi ležely koberce, na stěnách závěsy, téměř luxusní nábytek, koše s hořícím ohněm.

Chlapec roztáhl okenice. Čerstvá malta prozrazovala, kde byly před jejich příchodem upevněny přes úzký průzor okna mříže. Sásán vyhlédl ven.

Oknem vpadl do místnosti studený vítr z hor a rozkmital plameny v železných koších.

Barbad vybalil jejich skromný majetek: něco oblečení, knihu básní a Sásánovu oblíbenou hračku – hadrového vycpaného lva. Nedovolili jim, aby si s sebou vzali jakoukoli kosmetiku, léky, psací potřeby, cokoli ostrého. Vzali jim i tkaničky a opasky. V místnostech nebyly žádné příbory, žádný ze závěsů na stěnách neměl šerpu, kterou by jej bylo možné stáhnout.

Barbad si v rozporu se vší etiketou sedl bez vyzvání na divan a začal přemýšlet.

Správce se k nim choval uctivě. Prince dokonce oslovil jeho jménem a jménem jeho otce. Nechá mu sundat stříbrné okovy na rukou i na nohou. Možná mají ještě stále naději. Třeba jim král králů udělí milost.

Lidskost a lítost byly jako dvě sestry ctností. Pokud se člověk na úrovni dopustil zločinu, který nebyl veskrze hnusný a odporný, stávalo se, že král králů přikázal, aby místo provinilce zbičovali jen jeho plášť. Kat také mohl odsouzenci uříznout jen střapce na čapce místo uší. Mohli mu setnout pouze turban, a ne hlavu.

Šáhpúr však nebyl známý přílišnou shovívavostí. Při obléhání Areté nechal římské zajatce oslepit tím, že jim nalil do očí rozpálený olej. Barbad sám byl svědkem, jak jednoho buřiče poslali zpátky do jeho města uvázaného na hřbetě zmrzačeného osla. Muži usekli uši, dlaně i chodidla. V Ktésifóntu přivázali zrádce na deset dní ke kolu a nakonec mu vydloubli oči a do uší nalili rozžhavený bronz. A pak tu byla ještě pomalejší a mnohem strašlivější smrt – pomocí dvou dřevěných koryt připomínajících lodě. Barbad takovou popravu před mnoha a mnoha lety viděl. Ten den určitě nepatřil k těm, které by si chtěl pamatovat, ale přesto na něj nedokáže nikdy zapomenout.

Nedopustí, aby chlapce stihl stejný osud. Lidé si myslí, že eunuši jsou slabí a hodni opovržení. To se ale mýlí. Jistě, když vykleštíte vzpurného hřebce, přestane kousat a kopat, ale pořád s ním můžete vyjet do pole. To samé platí i pro býky. Po vykastrování ztratí svou zuřivost, síla jim ovšem zůstane. Když vykleštíte psa, nebude již tak vzteklý, ale pořád vás bude chránit a poslouží vám při lovu.

Barbad splní slib daný princi Pápakovi. Zůstane s jeho synem až do konce.

Náduk byl vskutku důsledný, nezapomněl ani na mříže, aby se chlapec nemohl vrhnout z okna vstříc rychlé smrti. Jediná věc, kterou opomenul, byly koše na oheň. Spolknutí rozžhaveného uhlíku znamená jistou smrt. Ovšem stejně bolestnou jako ta, která by přišla z rukou kata. Tak daleko to ovšem dojít nemusí.

Barbad ještě stále ukrýval v rukávu tuniky nožík. Opravdu titěrný, velký sotva jako prst a jen na třetinku prstu široký, určený k ořezávání nehtů. Nebude-li však zbytí, svůj účel splní.

KAPITOLA 2

Řím

TÁBOR CIZINCŮ BYL místem, které nevěštilo nic dobrého. Nacházel se na Caelijském pahorku a sídlilo zde nejvyšší velitelství frumentariů – císařských zvědů a úkladných vrahů. Zde byli drženi političtí vězni důležití natolik, aby je císař nechal přivézt z provincií do Říma, a čekali tu buď na popravu, nebo na další výslechy. Používané mučení bylo děsivě efektivní. Obyčejní občané se od tábora drželi raději dále. Někteří tu tvrdili, že když se vám tábor zjeví ve snu, je to předzvěst neblahého osudu, který na vás v budoucnu čeká. Do tábora dobrovolně vstupovali jen informátoři, aby zde z touhy po penězích či pomstě udávali své bližní.

Murena si tábor ovšem zamiloval hned, jakmile sem před lety poprvé vstoupil. Sotva prošel branou, okamžitě vycítil sílu, kterou toto místo vyzařovalo. Zde byla shromážděna veškerá tajemství impéria, všechny jeho tajné plány. Vyjížděli odsud nenápadně odění muži, aby i do těch nejvzdálenějších koutů říše doručili rozkazy, které uváděly vojska do pohybu, nebo naopak znamenaly smrt jejich vojevůdců. Někdy představovaly jejich dopisy pouze léčku, do níž se měla budoucí oběť teprve chytit. Pak následoval tvrdý a nelítostný zásah.

Murena prošel za svítání mezi úhlednými bloky kasárenských baráků a zastavil se před apsidou sloužící jako Herkulova svatyně. Jak míval ve zvyku, přiložil si dlaň na prsa a nabídl bohovi modlitbu. Herkules cestoval po celém světě, svrhoval tyrany a bojoval se zlem. Takovéto božstvo bylo tím správným patronem díla frumentariů.

Když uspokojil požadavky náležité zbožnosti, zamířil přes dlážděné nádvoří do středu tábora. Vystoupal po schodech do velitelské budovy a odpověděl na pozdrav dvojice stráží. Jeden z mužů mu otevřel dveře.

Uvnitř zůstal bez hnutí stát a prohlížel si prostou, skromně zařízenou místnost. Její vybavení tvořil psací stůl, na něm stylus a další psací pomůcky, dvě lampičky a na hromadu srovnané zprávy. Za stolem stála židle, další dvě se nacházely před ním. Kromě stojanu na zbroj v rohu už tu žádný další nábytek nebyl. Všechny čtyři stěny lemovaly přihrádky plné dokumentů.

Jako každé ráno se s tichým uspokojením rozhlédl kolem sebe. Před čtyřmi lety sem přišel jako pouhý průzkumník Čtvrté Skythské legie, aby sem doručil důležité zprávy z Východu. Zprávy byly shledány příznivými. Vojevůdci Balista a Odainathos odrazili perskou invazi a uzurpátor trůnu byl zabit. Murena byl za odměnu jmenován centurionem frumentariů. Nyní již zastával funkci princeps peregrinorum, velitele všech frumentariů. Pakliže si císařské špehy představíte jako pavučinu rozprostřenou po celém impériu, Murena seděl přímo v jejím středu, tahal za jednotlivá vlákna a chytal do své sítě všechny, kteří spřádali pikle proti Římu nebo jeho vládci, a lákal ty, kteří o tom byť jen přemýšleli, do pasti, z níž nebylo úniku.

Murena přicházel do kanceláře vždy časně. Jmenován byl teprve nedávno a bylo toho ještě hodně, co si musel osvojit. Jeho tajemník mu na stůl již připravil hromadu spisů. Každý si přečetl a posoudil, na základě některých pak nařídil konat, aby je nakonec všechny pečlivě založil. Pověsil si plášť na stojánek na zbroj – časná jarní rána bývala ještě chladná – a posadil se ke stolu, dychtivý objevit nové důkazy, další spiklence a záškodníky.

Sotva stačil dosednout za stůl a rozvinout první svitek papyru, ozvalo se klepání na dveře.

„Dále.“

„Máš tu návštěvu, pane.“

Do místnosti vstoupila bez vyzvání vysoká postava v plášti s kapucí.

Murena zůstal sedět. Jeho důstojnost byla lehce dotčena, ale zatím se ničím neznepokojoval. Základním předpokladem práce frumentariů bylo utajení a stráže by dovnitř nepustily nikoho, kdo by k tomu neměl oprávnění.

Velký muž si stáhl kápi a odhalil svou širokou, brunátnou tvář.

Murena bleskově vyskočil. „Omlouvám se, pane. Nečekal jsem tě.“

„Není nutné se omlouvat,“ usmál se na něj muž s větrem ošlehanou tváří. „Máš tu nějaké svařené víno? Nech přinést tři poháry. Venku je hnusná zima.“

Murena vyšel, aby vše zařídil. Srdce mu divoce bušilo. Prefekt pretoriánů by k němu bez ohlášení a inkognito jistě nepřišel, kdyby k tomu neměl hodně dobrý důvod.

Než se vrátil, Volusianus si přehodil plášť přes stojan na zbroj a usadil se za jeho stolem. Ukázal mu na jednu z židlí pro návštěvníky.

„Domluvil jsem zde tajnou schůzku,“ oznámil mu Volusianus. „Ty tu zůstaneš. Jak je ti známo, za pár dní vyrážím s císařskou družinou na sever. Gallienus chce přejít Alpy a rozdrtit uzurpátora Postuma, jenž se zmocnil Gallie. Pokud by se mi něco stalo, chci tu mít důvěryhodného a spolehlivého muže, který zařídí, co bude potřeba.“

Murena přijal kompliment lehkou úklonou hlavy.

Volusianus již nic dalšího nedodal. Seděl a vypadal naprosto spokojený s tichem, které v místnosti panovalo.

Murena podléhal jako nejvyšší velitel frumentariů přímo prefektovi pretoriánů a Volusianus zase přímo císaři. Kromě posvátné osoby imperátora tak v říši nebylo mocnějšího muže, než byl právě pretoriánský prefekt. Jeho jmenování mělo svůj vžitý rituál. Císař si vzal jeho meč. Když povládnu dobře, užívej ho pro mě; když špatně, otoč ho proti mně. Prefekt velel císařské stráži. Pretoriáni, dvanáct tisíc nejlépe placených vojáků v celém impériu, střežili císařský palác v Římě a doprovázeli císaře na všech cestách. Prefekti pretoriánů si v průběhu let osvojili i pravomoci v oblasti civilního práva a často místo císaře předsedali jeho soudu.

Takováto moc mohla být pro císaře zároveň nebezpečím, a tak byly ve městě rozmístěny i další vojenské jednotky coby protiváha: vlastní městské kohorty přímo v Římě a Druhá Parthská legie v Albanských horách za městem. Většina císařů si zároveň držela osobní gardu tvořenou germánskými bojovníky pocházejícími z území za hranicemi. Věrnost velitele pretoriánů zajišťovalo i dvojí jmenování. Jednotka měla vždy dva prefekty, jeden druhého hlídal. Volusianův kolega se nyní nacházel v Mediolanu, kde shromažďoval armádu k přechodu Alp do Gallie. Dalším mechanismem, který měl bránit přílišným ambicím prefektů, byla skutečnost, že byli jmenováni z řad jezdců, tedy druhého nejvyššího společenského řádu v říši, a nikoli z řad těch nejvyšších – senátorů. Předpokládalo se, že pokud by prefekt zavraždil svého pána s cílem zmocnit se vlády, senátoři by nebyli příliš nakloněni představě dosadit na trůn člověka nižšího postavení, než jsou sami.

Žádná z takto pečlivě stanovených podmínek kontroly a vyvažování nefungovala dokonale. Jen jediný císař padl rukou barbarů, ale hned několik se dočkalo smrti meči svých pretoriánů. Již dva prefekti pretoriánů zosnovali úkladnou vraždu císaře a sami usedli na jeho místo. Nebezpečí zůstávalo. Přesně tak, jak se básník Juvenalis jednou velmi trefně otázal: Quis custodiet ipsos custodies? Kdo ale ohlídá hlídače?

Poklepání na dveře oznámilo příchod vína. Murena se zvedl, poslal strážce pryč a sám nalil.

Volusianus si dopřál mocný doušek, pak si teplým pohárem ohříval dlaně. „Taková zima mi nebyla, ani když jsem jako mladý sloužil na Dunaji a na Rýnu.“

Murena ze sebe vydal neurčitý zvuk naznačující jak účast, tak i odmítnutí přednesené teze, že je jeho nadřízený již starý.

„V noci dokonce mrzlo. To jarní zelenině určitě neprospěje.“

Volusianus se nikdy netajil svým selským původem. Naopak, spíš na něj upozorňoval. Zdůrazňování toho, jak daleko to dotáhl, však mnozí považovali za marnivost a ješitnost. Volusianus patřil k oblíbencům předchozího císaře Valeriana a podařilo se mu vystoupat na samotný vrchol. Výš už to nešlo: z vojáka v legiích byl povýšen do jezdeckého stavu, jmenován prefektem pretoriánů, znovu povýšen, nyní již na senátora. Ani Valerianovo zajetí Peršany jeho postup nezastavilo. Císař Gallienus, Valerianův syn, na něj prý velmi spoléhal, což prokázal tím, že ho potvrdil ve funkci velitele pretoriánů. Dokonce mu prokázal i čest, že společně s ním zastával úřad konzula. Historie si bude již navždy pamatovat, že roku tisíc třináct po založení Říma spolu Gallienus a Volusianus sdíleli úřad konzula. Byla to hrdá poukázka na nesmrtelnost.

Základem bleskového a hvězdného vzestupu prefekta pretoriánů byla jeho věrnost a bezohledná výkonnost a efektivita. Jistě, povídaly se i jiné věci, ale když se Murena zadíval do bezelstné a otevřené tváře muže před sebou, nepřipouštěl si, že by na nich mohlo být něco pravdy. Lidé pořád něco povídají. A navíc Murena Volusianovi vděčil za svoji funkci.

Další klepání na dveře.

„Gnaeus Claudius Severus,“ oznámil strážce.

Důstojník zasalutoval a zavřel za sebou dveře.

„Uděláme, co přikážeš, jsme připraveni splnit každý tvůj rozkaz,“ pozdravil Severus.

Po oficiálním pozdravu se rozhostilo ticho. Severus čekal v pozoru a Volusianus si ho pozorně prohlížel, jako nějaký fyziognomik pokoušející se nahlédnout až na dno jeho duše.

Murena měl pocit, že muže před sebou už někde viděl – před mnoha lety. To strniště, vlasy nakrátko, šedé oči, lehce odstávající uši; to vše mu bylo povědomé, ale zatím si ho nedokázal zařadit.

Ticho se protahovalo a začínalo být tíživé.

Murena na sobě nedával nic znát. Co to celé má znamenat? Jde snad o zatčení zrádce, povýšení důstojníka za projevené zásluhy nebo snad ještě něco jiného, temnějšího? V kanceláři nebyly žádné stráže a Severus byl ozbrojený. Ne, o zatčení spiklence se jistě nejedná.

V hlavě mu problesklo strašlivé podezření, jako nějaká nestvůra, která se vynořila z hlubin. Nemá být zatčený on sám? Odvlečou ho snad do sklepení a podrobí děsivému mučení? V temném světě frumentariů neexistoval nikdo, kdo by nemohl být podezřelý; ani nevina nezaručovala bezpečí. Murena zatlačil nepříjemné myšlenky hluboko do tmy, kam patřily.

„Jsi Gnaeus Claudius Severus, syn Publiův, jezdeckého původu, ze Samosaty v Kappadokii,“ začal konečně Volusianus, a aniž čekal na odpověď, pokračoval. „Velel jsi První akvitánské kohortě v Británii, Třetí africké jízdní kohortě v Germánii a Druhé thrácké kohortě v Sýrii.“

Tak odtamtud ho Murena zná. Na začátku Valerianova nešťastného tažení proti Peršanům, někde severně od Karrh, vezl jako posel Severovi a jeho Thrákům zprávu. Už si na něj vzpomíná. Byl to tvrdý a zkušený důstojník.

„Poté jsi sloužil jako císařský prokurátor dohlížející na císařské statky v Arábii a Makedonii.“ Volusianus mluvil spatra, nepotřeboval žádné poznámky.

„Ano, pane.“

„Jsi připraven vrátit se zpět pod vojenské zástavy?“

„Připraven, pane.“

S energií, která popírala jeho věk, Volusianus vyskočil a s úsměvem podával muži ruku. Severus ji přijal.

„Posaď se, Severe.“

Z místnosti zmizely poslední stopy napětí.

Volusianus nalil důstojníkovi víno a posadil se opět na své místo za stolem. Vyzařovala z něj pohoda a přátelskost rolníka na venkovském trhu.

„Zdraví a radost.“

Muži si připili.

„Mohu se správně domnívat, Severe“ – Volusianus vyslovil jeho jméno způsobem, jako by hovořil se starým a blízkým druhem – „že vzhledem k tomu, že jsi vyrůstal na Východě, umíš řecky a také tu syrskou a perskou hatmatilku?“ Volusianus se na něj usmíval jako sluníčko.

„Ano, pane.“

„Pak jsi vskutku muž, kterého hledám.“ Volusianus jako mžiknutím oka odhodil zdání bodrého sedláka. „Pověz mi, co víš o pevnosti Ticha.“

Severus přimhouřil oči a snažil se dolovat v paměti. „Perská pevnost v horách jihovýchodně od Kaspického moře. Slouží jako vězení.“

„Přesně tak,“ pronesl Volusianus.

Murena chtěl ještě dodat, že Peršané trestají smrtí každého, kdo nahlas vysloví jméno kteréhokoli z vězňů držených v pevnosti, ale nedodal. Frumentarius musí vědět, kdy má mlčet.

„Nyní byl do pevnosti uvržen i synovec krále králů princ Sásán.“ Volusianus si Severa znovu ještě chvíli poměřoval pohledem. „Tvým úkolem bude dostat ho ven.“

Severovi sloužilo opravdu ke cti, že rozkaz přijal s klidem stoického filozofa, jemuž právě přikázali, aby si vzal život. Tento rozkaz říkal prakticky totéž.

„Kolik mužů budu mít k dispozici, pane?“ zeptal se po chvíli.

„Deset. Velitel frumentariů,“ Volusianus ukázal na Murenu, „ti poskytne osm svých nejlepších vojáků a k tomu nižšího důstojníka jezdeckého původu.“

Severus krátce pohlédl na Murenu.

„Budete cestovat v přestrojení za kupeckou karavanu z Antiochie,“ pokračoval Volusianus. „Murena vám zařídí cestovní i nákladní koně a odpovídající zboží. Nějaké otázky k tomu, co jsem ti zatím řekl?“

Severus nakrabatil čelo usilovným soustředěním. „Až prince vysvobodíme, jak se máme vrátit do impéria? Po akci nás budou pronásledovat. Naše maskování bude prohlédnuto, takže se jen těžko můžeme vydat na cestu zpět do Sýrie a nadále předstírat, že jsme pouze obyčejní kupci.“

„Do Sýrie se už vracet nebudete,“ řekl Volusianus. „Podej nějakou slušnou mapu, Mureno.“

Murena vybíral v policích odpovídající mapu a přitom v duchu obdivoval Severův klid. Ptá se, co bude poté, co prince osvobodí, nikoli pokud ho osvobodí. Murena pochyboval, že by se jim k pevnosti Ticha podařilo proniknout alespoň na dohled.

Když před nimi rozprostřel na stole mapu, postavili se a prohlíželi malé obrázky měst a čáry označující silnice, nepříliš přesné nákresy hor, řek a moří.

Volusianus ukázal na obří prázdnotu stepi. Přejížděl prstem od severovýchodního cípu Černého moře na východ k moři Kaspickému. „Celému tomuto území vládne král Herulů Naulobatos. Po Balistově misi před dvěma lety je považován za přítele a spojence Říma. Naulobatos bude o tvém příjezdu informován.“

„Pane,“ Severus si odkašlal, „nebylo by lepší poslat tam člověka, kterého Naulobatos již zná?“

„S Balistou mám jiné plány,“ odmítl Volusianus jeho návrh. „Až osvobodíte prince, pojedete přímo na sever, zprava podél Kaspického moře, až se dostanete k Herulům.“

Když byl jeho osud takto zpečetěn, Severus přikývl a obrátil svou pozornost k praktickým náležitostem. „Kde se sejdu se svými frumentarii?“

Volusianus zabodl prst do mapy. „V Zeugmatu na Eufratu. Odsud překročíte hranice ze Sýrie do Mezopotámie.“

Murena se zadíval na malé město na široké, hnědé řece. Narodil se tam, jako syn vojáka Čtvrté Skythské legie. Ještě coby chlapec zde zažil, jak se armáda císaře Alexandra Severa snažila po porážce od Peršanů dostat přes most. Jako muž pak vstoupil do otcovy legie a bojoval na nekonečných pláních Mezopotámie. I když většinu měst v zemi nyní opět drželi Římané, každé z nich bylo v tom či onom okamžiku dobyto a vypleněno. Když padlo i samotné Zeugma, Severus si jen tak tak zachránil život, a když byl nedaleko od Karrh zajat císař Valerianus, Severův život ochránili snad sami bohové. Holé vnitrozemí Mezopotámie bylo nyní územím nikoho, vystavené nekonečným nájezdům Peršanů i arabských nomádů. Severus a jeho záchranný oddíl budou považovat za štěstí, pokud se vůbec dostanou až tam, o ještě vzdálenější pevnosti Ticha ani nemluvě.

Prefekt pretoriánů a Severus se pustili do diskuze o zboží, které by si jejich karavana měla vzít s sebou. Zatímco si povídali, Murena si v duchu položil jednu zásadní otázku, která však nebyla nikdy vyslovena. Proč chce Volusianus prince Sásána vlastně osvobodit?

Bylo všeobecně známo, že prefekt již dlouho naléhá na Galliena, aby vedl tažení, které by osvobodilo jeho otce Valeriana z perského zajetí. Gallienus však stále váhal. Pokud by princ Sásán padl do římských rukou, válka by byla nevyhnutelná. I kdyby si ji Šáhpúr nepřál, nemohl by jen tak přejít takovou pohanu své královské prestiže. Gallienus by musel reagovat a Volusianus by se konečně dočkal splnění svého přání. A zároveň tím prokáže, jak silný je jeho vliv na císaře.

Je ale Řím na další totální válku s Persií připravený? Vojska na Východě mají podstav a jsou nedisciplinovaná. Letos v létě mají Gallienus a císařská polní armáda překročit Alpy a zaútočit na uzurpátora Postuma na západě. Volusianus musí sázet na to, že tažení skončí nejpozději do podzimu. To je ovšem velmi nejistý předpoklad. Předchozí vpád na Postumovo území také neskončil rozhodným vítězstvím.

Sardonyx a acháty. Volusianus a Severus se konečně shodli na zboží, vyráběném v říši, které bylo v Persii nedostatkovým. Šperky a opracované kameny byly malé, ale drahocenné položky. Ta první z jejich vlastností bude ospravedlňovat nízký počet doprovodu, ta druhá pak skutečnost, že budou všichni až po zuby ozbrojeni.

Murenu napadlo, jestli Volusianus tam na Východě vůbec někdy sloužil. Možná si jako všichni lidé na západě myslí, že Peršané jsou další zženštilí a zbabělí orientálci. Pokud ano, velmi se mýlí. Porazili v otevřené bitvě již čtyři římské armády. Tři z nich vedli císařové osobně. Gordianus III. byl v boji zraněn, Valerianus upadl do zajetí a Alexandr Severus může mluvit o štěstí, protože vyvázl bez úhony. Murena si ještě pamatoval perské bojovníky proudící přes hradby Zeugmatu. Na vlastní oči viděl, jak mu zabili otce. Jistě, mají černě namalované oči a nosí navoněné hedvábí, ale rozhodně nejsou ani zbabělí, ani změkčilí.

Murena si zakládal na své loajalitě. Byl Volusianovi zavázán, ale ještě víc Římu. Válka s Persií by za dnešního stavu věcí znamenala katastrofu. Je tedy nezbytné, aby k ní král králů nedostal žádnou záminku: princ Sásán tedy nesmí být vysvobozen. Murena si nemůže dovolit vystoupit otevřeně proti prefektovi pretoriánů, ale stejně tak nemůže jít přímo k císaři. Pokud by Galliena o prefektově plánu informoval, Volusianus by se o tom dozvěděl a Murena by skončil v mučírně pod císařským palácem. Tak daleko to ovšem zajít nemusí. Severova mise skončí nejspíš nezdarem, ale v tomto případě bylo naprosto nutné, aby se tak stalo s jistotou. To by neměl být až takový problém zařídit. Murena je přece velitel frumentariů. Když svůj výběr provede s dostatečnou rozvahou, pojistí si, že přepadový oddíl sice vyrazí do mezopotámské pouště, ale pak už ho nikdo nikdy nespatří.

KAPITOLA 3

Eufrat

ZE VŠECH PRAŠNÝCH VÝCHODNÍCH MĚST, jimiž Valens na své dlouhé cestě projel, Zeugma působilo nejdepresivněji. Samozřejmě že byl předpojatý. V těch ostatních strávil jen den dva, v Zeugmatu čekal již téměř půl měsíce, ale aspoň se zdálo, že jeho čekání se chýlí ke konci.

Byl den před srpnovými kalendami, tady v Sýrii vrcholilo léto. Kolem panovalo o poznání větší horko než v Římě. Valens ještě nikdy neopustil západ a tady v Zeugmatu bylo větší vedro než v jakémkoli jiném městě, které kdy navštívil. Pokud chtěl uniknout rozpáleným ulicím, musel se vyškrábat příkrou stezkou až nahoru k citadele. Pod chrámem a palácem se rozkládal sad. Zde si mladý důstojník jezdeckého původu sedl do stínu, opřel se zády o jabloň a doufal, že se mu tváří podaří zachytit alespoň nějaký záchvěv svěžího vánku. Alespoň tu byl klid.

Ovocné stromy sahaly směrem dolů k nízké, rozpadající se hradbě. Za ní po svahu klesaly červené taškové střechy neuspořádaně stojících domů. Ze strmého svahu šla téměř závrať a zdálo se, že domy stojí prakticky jeden na druhém. Asi uprostřed cesty dolů se svah na chvíli narovnal a volný rovný prostor vyplňoval další chrám, monumentální oblouk, divadlo a několik veřejných budov. Valens nelibě shlížel na symboly helénistického života pod sebou. Obyvatelé Zeugmatu se možná považují za Řeky, ale vypadají spíš orientálně. Někteří dokonce nosí náušnice a mnozí z nich mají syrská jména.

Hluboko dole se vinul Eufrat a most, jemuž město vděčí za své jméno. Valens zabloudil pohledem na druhý břeh, k osadě jménem Apameia. Na rozdíl od Zeugmatu a jeho úzkých, křivolakých uliček byla Apameia vystavěna na klasickém šachovnicovém půdorysu. Na obou stranách řeky se nacházely opuštěné domy s propadlými střechami a ohořelými trámy jako chybějící či zkažené zuby v řadách ulic. Od vyplenění dvojměstí Peršany uplynulo již více než deset let. Předtím to byly kvetoucí osady, bohaté díky nepřetržitému proudu kupeckých karavan směřujících dál k východu. Nyní tento proud téměř vyschl, obě města se scvrkla a zchátrala.

Valens se podíval k východu, za hradby, které nedokázaly zadržet Peršany a zabránit jim v průniku do města. Vzduch se tetelil horkem a dokonale plochá země se táhla až k místu, kde se z ní jako fata morgána zvedaly vysoké hřebeny, předhůří velkých, vysoko položených plání severní Mezopotámie. Tam, do prázdného, nekonečného prostoru zamořeného loupeživými nomádskými bandami a nájezdnickými houfy Peršanů, se již brzy vypraví.

Tato zneklidňující představa ho přiměla pohlédnout do dáli, k východu, k vojenskému táboru v severní části Zeugmatu. Dokonce i základna Čtvrté Skythské legie pamatovala lepší časy. Kdysi se tu shromažďovaly císařské armády a vyrážely odsud na svá tažení. Cvičiště byla plná pochodujících vojáků, nad nimiž vlály jejich pestrobarevné zástavy, a nad vším se vznášelo hlasité troubení trubačů. Nyní měla i místní legie podstav. Spousta jejích mužů byla odvelena do detašovaných oddílů a po vyprahlém cvičišti se znuděně ploužila pouhá hrstka legionářů. Zítra se konečně, po dlouhé cestě z Říma a nekonečném čekání zde, přihlásí opět do služby.

Rozkazy velitele frumentariů přišly jako blesk z čistého nebe, jako nějaké neblahé znamení. Tábor frumentariů ležel pouze kousek od tábora jeho vlastní jednotky na Caelijském pahorku, ale přesto tam ještě nikdy nevkročil. To by přece nikdo soudný neudělal. Jako většina členů horních římských vrstev i Valens frumentarie nenáviděl a zároveň se jich bál. Tito tajní vojáci byli ve skutečnosti špehové a úkladní vrazi. Imperátoři je využívali, aby pro ně slídili v životech příslušníků elity a hledali i ten nejmenší náznak neloajality. Chodili v civilních šatech a povídalo se, že je nelze poznat. Nikdo před nimi nebyl v bezpečí. I pouhé neuvážené slovo, které člověk utrousil v úplně normální konverzaci v lázních či na večírku, mohlo vést k zatčení. A pokud chyběly důkazy, frumentariové byli až notoricky známí tím, že si je dokážou s bohatou fantazií vymýšlet. A jakmile jste se ocitli v rukou katů, přiznali jste cokoli.

Jejich velitel Murena byl vulgární malý človíček, bezpochyby povýšený z řad mužstva. Choval se ovšem slušně. Jakmile se ujistil, že je skutečně Marcus Aelius Valens, zastupující tribun císařské jízdní gardy, jednal rychle a efektivně. Je všeobecně známo, začal Murena, že Valenta jeho posádková služba ve městě nudí. S tím musel Valens souhlasit a ani se neptal, jak to Murena ví. Tohle byly přesně ty věci, které si o vás frumentariové zjistí.

Představili mu dalšího důstojníka. Vysokého muže středního věku s krátkými vousy a odstávajícíma ušima. Gnaeus Claudius Severus povede malý oddíl deseti mužů přes Mezopotámii do Persie. Bude se vydávat za klenotníka vezoucího své zboží. Na svou obranu bude mít osm mužů – frumentariů. Valens mu bude dělat zástupce a vydávat se za jeho synovce. Jejich skutečným cílem je vysvobodit perského prince jménem Sásán z vězení nazývaného pevnost Ticha, které se nachází jihovýchodně od Kaspického moře. Jakmile prince vysvobodí, zamíří na sever do stepi. Odtud je pak král nomádských Herulů dopraví k Černému moři, kde nasednou na loď a vrátí se do impéria.

„Nějaké dotazy?“ zeptal se Murena, když skončil.

Valentovi jich v hlavě vířily celé tucty: cesty, logistika, peníze, zbraně a především šance přežít.

„Ne, pane,“ odpověděl.

„Dobře,“ pokýval hlavou Murena. „O srpnových kalendách se ve vojenském táboře v Zeugmatu na Eufratu ohlásíš Severovi. Cestovat tam budeš zcela sám, nevezmeš si s sebou ani otroka.“

„Ano, pane.“

„Ještě poslední věc. Vzdáš se své funkce u jízdní gardy, ale nebudeš formálně převelen k frumentariům. Nebude ti vydán ani jejich identifikační odznak miles arcanus. Zbývající členové výpravy ty své odevzdají v Zeugmatu. Pokud vás chytí, nejste vojáci Říma. Popřeme, že bychom vás znali nebo o vaší cestě cokoli věděli.“

„Ano, pane.“

Murena se usmál. „Vítej ve světě tajných vojáků.“

Když si Valens nyní přehrával rozhovor v chudě zařízené kanceláři, věděl, že neměl jinou možnost. Jakmile mu o misi řekli, nemohl již odmítnout. Murena by ho nenechal odejít. Valens netušil, proč si vybrali právě jeho, ale je pravda, že se mu jeho převážně ceremoniální povinnosti již silně zajídaly. Své úsilí získat hodnost tribuna a sloužit v armádě přece nevynaložil jenom proto, aby stál na stráži na Palatinu nebo na přehlídce v cirku Maximu.

Valens toužil po skutečné akci. Byl zdrcený, když mu oznámili, že zůstane v Římě s malým oddílem gardy a že nebyl vybrán, aby společně s ostatními doprovázel císaře na jeho tažení do Gallie. Teď, daleko na Východě, už nepochyboval, že se svého boje dočká. Až na to, že tahle tajná, nejspíše sebevražedná expedice – ve své podstatě čiré šílenství – nebyla ani v nejmenším tím, po čem toužil. Představoval si, jak své muže vede vpřed v otevřené bitvě, jede v čele své jízdy a přímo před zrakem císaře se vrhá na nepřítele. Rozhodně si nemyslel, že se bude převlékat za nějakého špinavého kupce a předstírat, že má v úmyslu oškubat blázny, kteří si chtějí koupit jeho předražené cetky.

A pak tu byl problém s frumentarii. Valens jim nevěřil. Jak by také mohl někdo věřit těm, jejichž řemeslem je přetvářka a lest? Všichni do jednoho to budou protřelí veteráni. Rychle jim dojde, že je pouhý zelenáč. A i když jim bude velet zkušený Severus, nebude snadné získat si u nich autoritu.

Lehký vánek ustal. I v sadu již začínalo být nesnesitelné horko a Valenta napadlo, že by se mohl někde stavit a dát si něco k pití.

Dalším důvodem k obavám byl sám Severus. Pocházel z vážené jezdecké rodiny, ale byl velmi zamlklý a jeho chování nemohl rozhodně označit za přátelské. Dost možná že jako zkušený důstojník s nebezpečným posláním za nepřátelskými liniemi není svým zástupcem, kterého zná jako nafintěného šviháka z císařské gardy bez jediné špetky bojových zkušeností, ani trochu nadšen.

Bohové podsvětí, fakt bych se něčeho napil. Příliš opít se ale nemůže. Nebylo by dobré, kdyby nazítří ráno dorazil do tábora s kocovinou. Řešením by mohly být lázně dole u řeky: masáž, skočit si do studené vody, pár pohárů vína při poslechu blábolů filozofa či sofisty, který tam bude mít přednášku. S trochou štěstí by mohl narazit na alespoň trochu slušného básníka. Dokonce i v zapadákově, jako byl tento, se může někde po úřadech ploužit nějaký potulný intelektuál usilující o audienci. Jak napsal Lúkiános v jedné ze svých satir. Je snazší spadnout v rozhoupané veslici a neuhodit se o fošnu pažení než se na cestách vyhnout otrhanému a oškubanému kejklíři se slovy.

Než stačil dorazit dolů, změnil plán. Na nábřeží byla docela slušná hospoda, kousek od jeho ubytování. Nic zvláštního, ale bylo tam příjemné přítmí, chládek a víno neměli špatné.

Chvíli se zastavil ve dveřích, aby si jeho oči přivykly na temnější prostředí uvnitř. Barový pult se táhl při stěně vpravo. Vzadu stoupalo vzhůru schodiště, po kterém si zákazník mohl odvést nahoru kteroukoli z obsluhujících dívek. Pod schodištěm byly dveře na záchod umístěný na malém dvorku. Zbytek místnosti vyplňovaly čtyři stoly s lavicemi. U jednoho seděli dva přístavní dělníci, v nejzazším rohu pak vskutku pozoruhodná postava ve žluto-zelených pruhovaných kalhotách a modré tunice. Vedle sebe měl na lavici úhledně složený plášť, stejně blankytně modrý, jako byla tunika, a o stůl si opíral dlouhou ebenovou hůl. Posledních pár dní zde byl pravidelným hostem. Jako vždy pojídal ovoce a nepil víno, jen čistou vodu.

Když Valens vstoupil, muž zvedl hlavu a podíval se na něj. Jeho obří kopulovitá hlava byla úplně holá a muž neměl dokonce ani obočí. Rysy obličeje byly v porovnání s hlavou až podivně drobné a připomínaly šťastné a spokojené dítě. Kývl Valentovi na pozdrav a ten jeho kývnutí opětoval. Muž jedl kousek melounu a nyní s očividnou úlevou vypustil hlasité větry.

Valens se posadil na stoličku k baru a objednal si džbánek toho nejlepšího vína. Majitel nálevny tvrdil, že pochází z Chia, o čemž Valens docela pochyboval. Nalil si do poháru a přidal stejné množství vody. Protože se nechtěl opít, vytáhl z váčku u pasu několik mincí a rovnou zaplatil.

V ušmudlaném zrcadle za barem si prohlížel svůj vlastní odraz. S krátkými vlasy a pečlivě oholený vypadal mladší než na svých dvacet pět let. Na sobě měl obyčejnou tuniku, ale z kvalitní příze. Neměl žádné šperky s výjimkou pečetního prstenu, přičemž pečeť byla zasazena ve stříbře. Nebylo na něm nic, čím by připomínal šviháckého floutka z Říma, příslušníka zlaté římské mládeže. Jeho nový vzhled odpovídal úloze synovce středně zámožného provinčního kupce, jehož bude nyní představovat.

Z ulice vstoupili další dva muži. Téměř jako by to měli již předem domluveno, oba přístavní dělníci se zvedli a odešli. Nově příchozí byli oděni jako vojáci na vycházce: vojenské boty, opasky, meče. Odznaky a ozdoby na opascích však nebyly vojenské a jejich vzhled působil až příliš ledabylým, nepořádným dojmem, aby sloužili v řádných jednotkách. Nejspíš jsou to nějací místní rabiáti najatí jako osobní stráž některého z radních nebo jemu podobných. Valenta ani holohlavého muže si nevšímali a s typicky houpavou chůzí lidí svého druhu zamířili k baru.

Jeden džbánek navíc nemůže škodit, usoudil Valens a přivolal si servírku. Rychle a bez zájmu ho obsloužila, jako by se nemohla dočkat, až se bude moci znovu vrátit k nově příchozím. Valens se podrážděně otočil a oba muže si prohlížel. Jeden z nich měl velmi dlouhý obličej, jehož délku ještě zdůrazňovaly chomáčovité, zašpičatělé vousy, mimořádně dlouhý nos a vysoké, ustupující čelo. Jeho druh jako by chtěl svým hustým, rovně střiženým plnovousem a kadeřavými vlasy, které mu padaly až na ramena, kompenzovat počínající plešatost svého parťáka. V uchu měl perlovou náušnici. S číšnicí mluvili oba řecky s výrazným východním přízvukem.

Valens se obrátil zpět k zrcadlu. Holohlavec za ním dokončil své excentrické občerstvení a nyní si cosi zapisoval do malých psacích destiček s panty na zavírání. Psací destička i stylus působily v jeho velkých prstech téměř miniaturně. Valens se zaměřil na svůj vlastní odraz v zrcadle. Takové úsilí, aby se stal zastupujícím tribunem císařské jízdní gardy – tolik doporučujících dopisů od nejrůznějších přátel rodiny, nekonečné doprošování u jeho bratrance vrchního tribuna – a skončí tady v Zeugmatu. Namísto toho, aby si vydobyl slávu v bojích za Alpami nebo se těšil z večírků a recitací v Římě, tady úplně sám chlastá v ohavné díře na samém konci impéria. Pochyboval, že by do armády vůbec vstupoval, nebýt katastrofy, která ho potkala. Kdyby mu nezemřeli rodiče, jeho život by se určitě odvíjel úplně jinak. Nebylo to tak, že by bohové byli krutí, jednoduše jim na něm nezáleželo.

Muž s dlouhým obličejem se zvedl z místa, a když procházel kolem, zlehka se o něj opřel. Valens se naježil, ale muž se mu s úsměvem omluvil. Měl zuby jako kůň.

Jedna z obsluhujících dívek na něj již čekala pod schody a odváděla si ho nahoru. Předstírat rozkoše jí šlo lépe než její družce za barem. Valens si je vyzkoušel obě. Celibát neprospívá zdraví a nikdo mu přece nemůže vyčítat, že si bere, co se nabízí, i když se vydává notně ošoupanou cestou.

Valens zíral do svého poháru. Neviděl v něm však víno, nýbrž prázdné a nekonečné pouště a kamenné pláně vysoko v horách Mezopotámie. Tamní kočovníci jsou známí svou divokostí, zákony humanity jsou jim cizí. Povídá se, že jejich nelítostná povaha je často navádí k tomu, aby své zajatce mučili. Místo toho, aby za ně požadovali výkupné, přivážou je k do země zaraženým kolíkům a nechají pomalu zemřít pod nemilosrdně pražícím sluncem. A pokud jde o Peršany samotné, ti jsou svojí rafinovanou krutostí až neblaze proslulí.

Zachovej se jako muž, povzbuzovali jeden druhého hrdinové Homérových básní. Je-li tvůj meč příliš krátký, nakroč si blíž. Všichni věděli, co se od nich očekává. Vrať se se štítem, nebo na něm. Otroci a zločinci čelili zraněním a smrti v aréně. Byli příkladem odvahy svobodnému občanstvu v hledišti.

Valens již od dětství cvičil se zbraněmi, ale ještě nikdy zbraň nepozvedl v hněvu. Veteráni mu vyprávěli, že na situaci, kdy bude stát tváří v tvář oceli v boji, ho nemůže nic připravit. Někteří muži prý úplně ztuhnou, a zatímco tam plni strachu stojí, po nohách jim stéká vlastní moč. Nehybně a bez odporu vyčkávají, až budou povražděni. Jiní odhazují zbraně, klesají na kolena a marně žadoní o své životy. Mnozí také zradí svoji mužnost, otočí se a prchají.

Z úvah ho vytrhl výbuch oplzlého smíchu a vrátil ho do skutečnosti. Muž s dlouhým obličejem se vrátil. Bujaře se chlubil svými výkony. Dívka se vrátila za bar a tvářila se lhostejně.

Co takhle ještě jeden džbánek, přemítal Valens. Pak půjde domů a ze své opice se vyspí. Sáhl si pro peníze. Váček byl pryč.

Postavil se dřív, než si stačil rozmyslet, co dělá.

„Ukradl jsi mi peníze,“ osočil muže s dlouhou tváří a ten se k němu otočil.

„Já rozhodně ne, příteli,“ pronesl s úsměvem a obnažil přitom svoje koňské zuby.

Valens ho popadl za předek tuniky a stáhl dolů z barové stoličky. „Vrať mi je.“

„Přísahám na čest své matky, to nepůjde.“

Valens s ním zatřásl, jako by čekal, že mu váček vypadne ze záhybu šatů.

„Teď se ale chováš opravdu ošklivě,“ pronesl muž a zdálo se, že se baví.

Pak již bez nejmenšího varování zvedl prudce obě ruce uvnitř Valentova úchopu, škubl jima ven a zbavil se Valentova sevření. Jeho řídce porostlá hlava vyrazila vpřed a čelem narazila Valentovi do nosu.

Valens se zapotácel dozadu a instinktivně si přitiskl ruce k nosu. Po tvářích mu stékala krev a v ústech cítil její železitou chuť.

Servírka se rozběhla k zadnímu východu. Plešatý muž v rohu zvedl překvapeně hlavu, jako by ho nečekaný vývoj situace lehce zaujal, i když ho rozhodně nečekal. Druhý z rabiátů zůstal sedět na stoličce.

„Štěně by se nemělo pouštět do rvačky s dospělými psy.“ První z lumpů se už otevřeně smál. „Považuj to za levnou lekci, které se ti dostalo.“

Valens se na něj vrhl a pokoušel se ho chytit kolem krku. Popadli se do křížku a potáceli se z místa na místo, jako opilci na lodi. Muž s dlouhou tváří byl silnější a tlačil Valenta zpět. Valens mu chvatem z gymnasia zahákl zezadu nohu, prudce s ní škubl a hodil muže na zem.

„Vrať mi mé peníze,“ dožadoval se nad svým protivníkem.

Záchvěv vzduchu ho přiměl, aby se otočil. Příliš pomalu. Muž s hustým plnovousem ho zasáhl pěstí na levé oko. Znovu se zapotácel dozadu a narazil zády o bar.

Oba násilníci zaujali boxerský postoj a blížili se k němu. Valens již neměl žádný prostor k manévrování. U Hádu, přece mě tady ten nečistý póvl nezmlátí jako prase. Prudkým pohybem vytáhl nůž.

Útočníci se na okamžik zastavili.

„Došla vám odvaha,“ oddychoval Valens ztěžka.

Rváči se na sebe podívali a ten zarostlý jen pokrčil rameny.

„Rozhodl ses sám,“ pronesl ten druhý směrem k Valentovi.

Oba tasili nůž a přikrčili se do nacvičeného bojového postoje.

Zachovej se jako muž, opakoval si Valens. Nemáš kam utéct. Prostě se zachovej jako muž.

Muž ve žluto-zeleně pruhovaných kalhotách se zvedl a rychlým krokem, který vířil barvy jeho oděvu, zamířil přes celou místnost k nim. Na svou velikost se pohyboval zcela bezhlučně a s elegancí tanečníka. Lotři neměli ani ponětí, že se k nim blíží. Obří ruce je popadly zezadu za krk a uhodily jim hlavami o sebe takovou silou, až to zadunělo a zapraskalo, jako když se lámou kosti. Pak, jako by držel v rukou jen neškodné dětské hračky, je muž v barevném šatu odhodil stranou.

„Ty ses asi úplně zbláznil, Iudiku,“ křikl muž s dlouhou tváří z místa pod stolem, kam dopadl.

„A ty jsi zase zloděj, Zabdo.“ Muž si uhladil svou modrou tuniku. „Názory jiných jsou kříž, který si všichni musíme nést.“

Oba zlotřilci se pomalu zvedali na nohy.

Muž obří postavy varovně zavrtěl prstem.

Útočníci se zastavili.

„Zabdo, vrať tady důstojníkovi jeho váček.“

Muž s dlouhou tváří se pomalu a s krajní neochotou zvedl a hodil Valentovi jeho kožený váček k nohám.

„A teď odsud zmizte.“

Muži si zastrčili nože zpět za opasek a šouravým krokem zamířili z baru. „To je fakt magor,“ mumlal si jeden z nich polohlasně.

Podivně vystrojený muž uchopil Valenta kolem ramen, usadil ho na lavici a starostlivě, jako když si matka prohlíží syna, kontroloval, že se mu nic nestalo.

„Máš hezkou modřinu, ale nos není ani zlomený.“

Muž se ohnul, zvedl ze země váček a podával ho Valentovi.

Ten si ho beze slova vzal.

„Musíš jim prominout,“ muž zářil jako cherub. „Jsou to jenom prostí nevzdělanci a tohle byla jejich představa vtipu, kterým chtěli přivítat našeho nového důstojníka.“

„Chceš říct, že to jsou…“ Valens ponechal větu bez dokončení.

„Obávám se, že ano. Naše profese vyžaduje jen ty nejdrsnější rekruty.“

„A ti přístavní dělníci?“

„Pokud je mi známo, byli to opravdu jen přístavní dělníci.“ Šedé oči se usmály. „Pojďme, Marku Aelie Valente, dovol mi, ať tě doprovodím za roh do tvého příbytku. Časně ráno už musíme být v táboře a na cvičišti.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Útěk z pevnosti Ticha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.