ZDENĚK ROSENBAUM

MARK

STONE

ZKÁZA TORTUGY

OBSAH

Úvod

1.

2.

3.

3.

4.

5.

6.

7.

Ukázka z dalšího dílu: Král posledního moře

Úvod

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou sami nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

1.

Mark Stone, kapitán Služby pro dohled nad primitivními planetami, si už na nečekaná předvolání ke generálovi docela zvykl – na prstech jedné ruky by bez obtíží spočítal dovolené, které strávil bez přerušení. I Elza tentokrát jen rezignovaně povzdechla, když se s ní narychlo loučil v chatce na privátním tichomořském ostrůvku. No… nebylo to zas tak narychlo.

Aspoň generálova sekretářka Peggy si to myslela. „Dal jste si na čas, Marku,“ řekla, když se objevil ve dveřích, „už se po vás dvakrát ptal.“

Ale v jejím hlase nebyla žádná přísnost. Peggy, vyzáblá a kostnatá padesátnice s výraznou čelistí a vyčnívajícími zuby, měla pro Marka slabost a zdaleka ne pouze proto, že jejímu nadřízenému jednou zachránil život. Ostatně Mark Stone byl sympaťák, a když jeho opálenou tvář pod fešáckou patkou hnědých vlasů rozzářil chlapecký úsměv, málokterá žena odolala, ať jí bylo dvanáct nebo sedmdesát.

„Špatné počasí, Peggy,“ utrousil Mark ledabyle a přitom mrkl okem tak šibalsky, že se na jejích vysušených a vrásčitých lících objevil lehký ruměnec.

„To znám,“ špitla Peggy a upejpavě sklopila oči za starodávnými brýlemi s kulatými obroučkami. Marka už po několikáté napadlo, proč na nich v době rozpustných kontaktních čoček a rutinních laserových operací očí tak lpí.

„Tak já jdu na to,“ prohrábl si vlasy a mimoděk se napřímil. „Kdyby se mnou vyrazil dveře, doufám, že přistanu ve vaší laskavé náruči.“

Vstoupil do šéfovy pracovny a zbožňující pohled, který za ním Peggy vrhla, už nezaregistroval.

Generál Khov kupodivu nezuřil a dokonce mu ani nevynadal za opožděný příchod. Téměř dvoumetrový obr s obličejem posetým jizvami, které by vzbudily obdivný úžas i u jeho dávných mongolských předků, seděl v otáčivém křesle před prosklenou stěnou, za níž se zdánlivě do nekonečna prostírala newyorská městská aglomerace. Právě se zamyšleně škrábal na hlavě, a protože v ruce držel doutník, pár smítek popela se mu sneslo na holou lebku lesknoucí se jako vrcholky voskových sopek na nehostinné planetě Manar. Už sám fakt, že generál sáhl po speciálním doutníku dováženém jen pro něho z daleké Teranie IV, svědčil o tom, že jde o něco důležitého, protože Khov kouřil naprosto výjimečně. A sklenice modrého brisolu na desce stolu, která nahradila generálovu oblíbenou whisky, Marka vyvedla z míry tak, že se začal omlouvat za zpoždění. Brisol byl totiž strašný dryják.

Generál jen zabručel a přerušil ho energickým mávnutím ruky.

„Sedněte si, Marku. Máme problém,“ zamířil jako obvykle k jádru věci. „Zdá se, že jsme přišli o agenta.“

Mark zvedl překvapeně obočí. Třebaže práce ve Službě s sebou přirozeně nesla značná rizika, špičkoví agenti, navíc doprovázeni výkonnými androidy, málokdy při plnění úkolů zahynuli, i když si občas, tak jako Mark, museli pomoci poněkud nepovolenými prostředky.

„Kdo?“ zeptal se stručně.

„Bennet. Zmizel na Girse nebo někde v okolí. Potřebuji, abyste se po něm podíval.“

Mark se na chvíli zamyslel. Vypadalo to, že půldruhého metráku generála Khova se skládá ze samých nepříjemných starostí.

„Oficiální mise, generále?“

Khow jen zavrtěl mohutnou hlavou.

„Ne, máte pořád dovolenou, Marku. Celá ta… záležitost se mě dotýká osobně a potřebuji, aby se vysvětlila co nejdřív – také proto, že o Bennetově zmizení zatím nikdo neví. Ale nemůžu to tajit dlouho. A neznám nikoho lepšího, koho bych mohl o takovou službu požádat.“

Mark jen zíral. Generál Khov byl na chválu mimořádně skoupý a rozhovory s ním v naprosté většině končily přímými rozkazy. Tohle spíš vypadalo jako prosba.

„Odletím co nejdřív,“ hodil všechny úvahy za hlavu Mark a vstal z křesla.

„Neptun II je připravený,“ řekl se zřetelnou úlevou generál a mohutně potáhl z doutníku. „Marku…“

Urostlý a svalnatý pětatřicátník se na odchodu zastavil a otočil hlavu.

„… nic. Běžte!“

Mark si oddechl. Už se lekl, že mu generál začne děkovat. To by nejspíš nepřežil.

Když přebíral od Peggy potřebná data, zeptal se jen tak mimochodem:

„Znáte Benneta?“

Obstarožní sekretářka nadskočila, jako by ji kousl zmutovaný piskoř, a brejličky se jí svezly na špičku ostrého nosu.

„Neznám!“ vypískla. „A nechci o něm slyšet ani slůvko!“

Mark Stone se sám pro sebe usmál. Vypadalo to, že není jediný, komu je agent Hal Bennet nesympatický.

Nebo byl?

***

Mark se pohodlně uvelebil v křesle druhého pilota. Jeho astronef Neptun II se před chvílí vynořil ze subprostoru a Ray právě kontroloval, zda se údaje palubních přístrojů shodují se zadanými cílovými koordináty. V černé kombinéze Služby pro dohled nad primitivními planetami by ho na první pohled nikdo nerozeznal od normálního agenta, vlastně ani na druhý nebo třetí. Jen odborník mohl přijít na to, že Ray je ve skutečnosti android, třebaže už dávno neměl trochu strnulé rysy v obličeji a kovově zabarvený přízvuk hlasu jako v době, kdy se s ním Mark setkal poprvé. Přesněji řečeno, kdy je dali dohromady. Ale za dlouhá léta služby se z nich stali opravdoví přátelé a tohle přátelství oběma z nich několikrát zachránilo život. Ray navíc díky Markovým známostem, v nichž hlavní roli samozřejmě hrála nejbohatší žena světa, půvabná Elza Swensonová, získal nejrůznější nadstandardní vylepšení a stal se možná lidštějším než běžní příslušníci tohoto inteligentního druhu. Kdyby (s trochou nadsázky samozřejmě) Ray občas neotevřel skrytou schránku ve svém stehně skrývající různé potřebné věci, eventuálně nepoužil jiný podobný trik, možná by i Mark zapomněl na to, že je to umělá bytost.

Přechod ze subprostoru, tentokrát Mark přežil v pohodě. Třeba už si jeho organismus konečně zvykl – i když pokaždé, co si tohle začal myslet, mu následující přechod přinesl třeštění hlavy, zvonění v uších a mocnou chuť zvracet, takže musel okamžitě sáhnout po práškách a Rayových povzbuzujících nápojích. Příčinu těchto potíží při cestování vesmírem pomocí průniku subprostorem se dosud nepodařilo uspokojivě objasnit. Ale na druhé straně během spánku byl mozek každého agenta zaplavován množstvím údajů nezbytných pro úspěch mise – a tak jako vždy i teď už Mark dokonale ovládal jazyk domorodců z planety Girsa, místní zvyklosti a další podrobnosti. Všechno bylo o něco odlišnější, než s čím se setkával dosud.

„Všechno je v pořádku, Marku,“ přerušil jeho úvahy Ray. „Můžeme přejít na oběžnou dráhu nad planetou.“

Mark jen kývl. Žádné příkazy nebyly potřebné, android byl naprosto spolehlivý a prakticky neomylný. Mark si do pilotního křesla Neptunu II sedával pouze ve vypjatých situacích, kdy divoké manévry vyžadovaly značnou dávku intuice, hazardu a mírného ignorování zásad logiky.

Astronef zamířil k planetě a Ray mezitím na Markovu žádost stručně shrnul dostupné údaje:

„Miniaturní soustava na samém okraji federací kontrolovaného vesmíru. Malé stárnoucí slunce s jedinou planetou obíhající kolem něho za dvě stě devadesát dva dní. Girsa má sedmdesát šest setin hmotnosti Země a kolem své osy se otočí jednou za dvacet hodin tři minuty. Velmi příjemné podnebí jen s malými výkyvy v průběhu roku, většinu povrchu tvoří souš. Travnaté planiny s řídkou vegetací, nejúrodnější oblasti kolem sladkého moře, nebo spíš velkého jezera. Prakticky žádná ložiska kovových nerostů, nulová tektonická činnost, zkrátka nic moc pro průmyslové využití, ale ani pro turistiku.“

„Co osídlení?“

„Velmi řídké. Zemědělci, sběrači a příležitostní lovci se sdružují v klanech, definovaných zřejmě pouze místem pobytu. Jsou výjimečně mírumilovní, žádné války nebyly od prvního kontaktu zaznamenány.“

„Takže kde je ten zakopaný pes?“ dožadoval se Mark, kterému tu něco nehrálo. Co mohlo na téhle mrňavé a poklidné planetě ohrozit Benneta?

„O psech nemám žádné informace,“ suše opáčil Ray. „Ale pokud je Girsové chovají, nemyslím si, že by je zakopávali.“

Mark se uchechtl. „Ty mě překvapuješ, Rayi. Tyhle fórky se líbily mojí babičce.“

Androidi obvykle nemívají moc smyslu pro humor. Ray ho měl.

„Neměl jsem bohužel tu čest ji poznat,“ neodpustil si ještě Ray, ale vzápětí zvážněl. „Jde o to, že populace Girsů se v důsledku daných přírodních podmínek vyvíjí poněkud odlišným způsobem než většina nám známých primitivních civilizací. Zdá se, že chybějící předpoklady pro technický rozvoj tu nahradily zvýšené dispozice pro mimosmyslové vnímání a mezidruhovou komunikaci.“

„Telepatie? Magie? Kolektivní hypnóza nebo něco takového?“

„Nevím přesně. Bennetova mise byla teprve druhým kontaktem Služby s Girsou a měla to blíže specifikovat.“

Markovi se zvolna vyjasňovalo. Sám byl specialistou na středověk – v tomto vývojovém stadiu se nacházelo velké množství primitivních planet – kdežto Bennet, kterému by to s mečem nebo halapartnou nejspíš moc nešlo, dostával úkoly nevyznačující se nebezpečím, nýbrž spíše neobvyklostí. Platil za mistra diplomacie a maskování, zatímco Markovy záliby směřovaly k bojovým uměním, šermu a jízdě na koni. Ale snad právě díky této, ve Službě poměrně ojedinělé orientaci, Bennet takovou dobu přesluhoval…

„Rayi, víš něco o Bennetovi?“ zeptal se Mark. Protože jeho úkolem koneckonců nebylo mapovat civilizaci Girsů, nýbrž vyřešit záhadu zmizelého agenta.

„Kapitán Hall Bennet,“ okamžitě zareagoval android, „veterán Služby pro dohled nad primitivními planetami, věk 52 let, výška 170 cm, váha 85 kg, vlasy žluté, oči modré. Je považován za samotáře. Záliby: šachy a prostorové scrabble. Doprovází ho android Sam.“

V malé odmlce si Mark odfrkl. Na agenta byl Bennet pěkný tlouštík. A prostorový scrabble hrály akorát malé děti!

„Pokud můžu něco dodat ze svých zdrojů…,“ navrhl Ray.

„Nedělej s tím takové cavyky, Rayi. Myslíš, že je někdo schovaný ve skříni a poslouchá?“

„V pilotní kabině žádné skříně nejsou, Marku. Ale pokud si budeš přát, můžu nějaké opatřit.“

Mark jen obrátil oči vzhůru.

„Je, myslím, zajímavé, že Sam je z úplně první generace androidů vyvinutých pro Službu a nebyl nikdy dodatečně upravován ani přeprogramován. Na výslovnou žádost kapitána Benneta.“

„Hm…“ Mark nevěděl, k čemu mu taková informace mohla být dobrá. Bennet byl prostě divný pavouk. Markovi se zrovna dvakrát nelíbilo, jak přezíravě se choval při řídkých společných setkáních k mladším agentům Služby. A dokonce i k němu! „Dobrá. Ale ke Girse dorazil, ne?“

V neuvěřitelně lidském gestu si Ray přejel palcem a ukazováčkem levačky pro hladkých tvářích. „Služba přijala zprávu o příletu jeho astronefu Ganymed do soustavy. Ale byl to automatický signál lodě, nikoliv hlášení kapitána Benneta osobně. Pak už nic.“

To bylo divné.

„Ganymed tu samozřejmě není?“ položil Mark zbytečnou otázku. Ray by mu to neopomněl nahlásit.

„Ani stopa po něm,“ potvrdil android.

„Zůstaneme chvilku na oběžné dráze,“ rozhodl se Mark Stone, „pro jistotu pěkně vysoko. Budeme nepřetržitě scanovat povrch a hledat…“

„… Bennetův modul,“ doplnil bryskně Ray.

„Nebo trosky Ganymeda,“ dodal pochmurně Mark. Ať byl kapitán Bennet jaký chtěl, patřil k agentům Služby a ti vždycky a za každých okolností drželi spolu a bezvýhradně spoléhali jeden na druhého. Pokud Bennet žije, Mark udělá všechno, aby ho zachránil.

Ray navedl Neptuna II na vysokou oběžnou dráhu a Mark zatím nastavil a spustil palubní skenery. Teď měli chvilku volného času. Marka znepokojovala ještě jedna nezodpovězená otázka.

„Khov se choval divně,“ přemítal nahlas. „Normálně by přece za takové situace se vším humbukem zorganizoval mohutnou záchrannou misi, proti které by nikdo nic nenamítal, dokonce i Komise pro nevměšování by se držela zpátky.“

Komisi nemohl ani cítit. Už několikrát před ní stál a čelil ostrým výtkám za to, že se zapletl do vnitřních záležitostí planety, a jednou ho dokonce na tři měsíce suspendovali, neboť „svým zásahem změnil přirozený vývoj původních obyvatel“. Přísně vzato na tom něco bylo. Železná pravidla Služby pro dohled nad primitivními planetami zněla: poslouchat, pozorovat, shromažďovat údaje, ale nikdy se do ničeho nemíchat. Jenomže pravidla a disciplína občas neobstály tváří v tvář krutému středověku, kdy vraždící tyranové a jimi stvořená monstra zabíjeli stovky, tisíce nevinných mužů, žen a dětí, a místo nich Markovo chování ovládl smysl pro spravedlnost, nenávist anebo jen prostý lidský soucit. A třebaže Ray dokázal nezávislý záznam jejich akce částečně upravit (zatím to naštěstí nikdo nevěděl a pořád se to pokládalo za nemožné), některé věci ke komisi zákonitě prosákly. Opakovaně – takže jejích osm členů mělo na kapitána Marka Stonea pěknou pifku, a nebýt ochraňující ruky generála Khova…

„Proč to tedy tají?“ pokračoval ve svých dedukcích. „Proč mu na Bennetovi tak záleží? Že by z nějakého veteránského sentimentu? Nesmysl. Generál Khov je asi tak sentimentální jako Čingischán.“

(Markův přítel Oliver tvrdil, že Khov má v soukromém autodestrukčním trezoru vlastní rodokmen skutečně sahající až k legendárnímu sjednotiteli mongolských kmenů. Podle Marka to byla jen fáma.)

„Řekl bych,“ ozval se Ray, který nepřestával sledovat údaje skenerů, „že to spíš bude souviset s admirálem Neumanem.“

„Šéfem Vesmírné policie? Jak to?“

„Snad jsi zaznamenal, že poslední dobou prestiž téhle instituce poněkud poklesla,“ odpověděl Ray se značnou dávkou sarkasmu. „Poněkud značně.“

„Jo,“ zasmál se Mark. „Neuman tak dlouho tvrdil, že žádní piráti v kosmu neexistují a že jsou to jen výmysly Služby mající ospravedlnit její výdaje, až mu asi uvěřili. A začali přemýšlet k čemu vlastně Vesmírnou policii mají. Aby honila těch pár pašeráků a dohlížela na dodržování dopravních předpisů na pravidelných trasách? Trochu málo na kolos s tolika lidmi a astronomickým rozpočtem, co?“

„Ano,“ přitakal Ray, „a nakonec si to zřejmě uvědomil i admirál Neuman. Jistě by těžko přenesl přes srdce, kdyby se jeho postavení a pravomoci měly významně snížit, a tak se začal nenápadně ohlížet po nové funkci. No a místo šéfa Služby pro dohled nad primitivními planetami je, jak bys řekl ty, první na ráně.“

Mark Stone užasle hvízdl. To teda bylo něco! Generál Khov a admirál Neuman nebyli právě velcí přátelé a Neuman nevynechal jedinou příležitost, aby na Khova i na Službu nezaútočil. A jestli teď zatoužil po generálově funkci, znamenalo by Bennetovo zmizení víc než jen záminku. Kdyby se o něm dozvěděl (a on se to nepochybně dříve nebo později dozví), okamžitě by inicioval rozsáhlé vyšetřování, jehož součástí byl jistě bylo i zpochybňování Khovových velitelských schopností. Teď už to bylo Markovi jasné.

„Poslyš, Rayi, a jak tohle všechno víš?“

„Od slečny Swensonové,“ zašklebil se potutelně android. Na malou chvíli skutečně Marka zmátl.

Androidi byli naprosto stejně vybaveni jako lidé a mohli (s jistým omezením) například přijímat potravu a pití, stejně jako uskutečňovat pohlavní styk (s jistým omezením). Normálně ovšem neměli žádné vlastní erotické impulzy. Ray je měl.

A vypadalo to, že sex mu působí stejné potěšení jako Markovi. Ovšem že by Elza…

Ne. To ne.

„Proč se o tom nezmínila přede mnou?“ zamumlal nicméně poněkud dotčeně Mark.

„Prý se ti to pokoušela naznačit, jenomže tys prohlásil, že se o dovolené nemíníš bavit o politice, když se čas dá vyplnit spoustou daleko příjemnějších věcí. A pak jsi…“

„No jo,“ přerušil ho rychle Mark, „vzpomínám si.“

„Takže slečna Swensonová předala všechny informace obvyklým způsobem mně. Udělala dobře, ne?“

Mark by měl radši tuhle část rozhovoru za sebou. „Co skeny?“ obrátil list, ačkoliv na oba skenery se záznamovými monitory viděl moc dobře sám.

„Beze změny,“ přešel Ray do oficiálnějšího tónu. „Tam dole není nic, a už vůbec ne nic kovového. Ani plechovka od Cambellovy polévky.“

„Co by tam taky dělala,“ ušklíbl se Mark. Tentokrát se nachytat nenechal – polévky v konzervě se už pár století nevyráběly, ale on si pamatoval na její obraz v Metropolitním muzeu. Nebyl zas takový barbar.

„No tak se tam mrkneme, Rayi.“

2.

K přistání si vybrali opuštěné údolí, kterým protékala mělká říčka, jejíž břehy lemovaly husté houštiny křovisek s úzkými listy podobných vrbám. Modul se tentokrát rozhodli nechat na planetě, jen aktivovali ochranné maskování a naprogramovali autopilota tak, aby je mohl v případě potřeby kdekoliv vyzvednout. Protože Girsa neměla žádný měsíc, temnou nocí probleskovalo jen světlo milionů hvězd.

Ještě než vystoupili z přechodové komory, Ray je vybavil vhodným oblečením. Mark jím příliš nadšený nebyl – skládalo se vlastně jen z volné plátěné košile zelené barvy a stejných kalhot končících těsně pod koleny. Obuv chyběla úplně.

„Máš smůlu,“ všiml si jeho rozpaků Ray, „Girsové chodí výhradně bosi. Existuje dokonce domněnka, že kůže chodidel jim slouží k přijímání důležitých hmatových informací.“

„No nazdar,“ komentoval to Mark nakysle. Na svých misích vždycky něco na nohách měl. „Už jsi slyšel o tom, že správný chlap má umřít v botách?“

„Já ano, ale Girsové ne. A vzhledem k tomu, že neznají psaný projev, pochybuji, že by si to v nejbližší době mohli přečíst v nějaké kovbojce, i kdybys ji sem nakrásně propašoval.“

„Ha, ha,“ zahučel Mark ironicky. „A co zbraně?“ Ray mu beze slova podal hladkou dřevěnou hůl. „To je všechno?“ Obvykle měli k dispozici meče, tesáky, dýky a kuše, nebo alespoň pořádné kyje pobité železnými hřeby.

„Říkal jsem ti přece, že Girsové jsou výjimečně mírumilovní,“ nedbal jeho stesků Ray a sám uchopil podobnou hůl.

„Pokud se ti bude stýskat po boji, můžeme si spolu cvičně zašermovat. I když – pro tebe bych asi nebyl sparingpartjnerem, který by stál za řeč.“

Mark si tím nebyl tak jistý, ale pro tentokrát se spokojil s Rayovou lichotkou. Zapnul si ochranný pás.

„Budeš ho muset nosit pod košilí,“ upozornil ho Ray. I „Opasek by možná domorodci ještě jakž takž akceptovali, ale sponu… Vždyť víš, žádné kovy.“

Ochranný pás byl jednou z nejdůležitějších součástí speciální výzbroje agentů Služby – jeho funkce skrývala velká spona, v níž byl umístěn miniaturní atomový generátor. Ten vytvářel silové pole obklopující nositele opasku, jímž nepronikly žádné střely a údery a dokonce ani koncentrovaný paprsek termopalu. Nastavený identifikační kód navíc znemožňoval jeho zneužití někým jiným než majitelem.

„Jestli mají Girsové jen tyhle klacky a navíc je používají akorát k plašení hadů, nejspíš ho ani nebudu potřebovat,“ zamumlal Mark, ale přece jen si ochranný pás nastavil alespoň na minimální výkon. Ostatně, byl na něj zvyklý.

„Vyrazíme?“

„Nejbližší klanové sídlo je vzdáleno osmnáct a půl kilometru odsud,“ informoval ho Ray. „Koně nebo něco podobného tu nenajdeme, takže se budeme muset přesunout pěšky.“

„A bosi,“ útrpně si povzdechl Mark.

„Aspoň se dostaneš do formy. Určitě jsi v poslední době zlenivěl, tedy pokud jste každé ráno se slečnou Swensonovou nechodili běhat.“

„Nic jiného jsme prakticky nedělali,“ usadil ho Mark.

Zvedl hlavu. Obloha nad vzdáleným návrším neznatelně růžověla přicházejícím svítáním. „Když sebou hodíme, dorazíme právě ke snídani.“

„Dobrá. A jakou legendu si pro naši přítomnost vymyslíš tentokrát, Marku?“

Obvykle se vydávali za šlechtice a sluhu ze vzdálených krajů, ale to na Girse nepřicházelo v úvahu.

„Obyčejní poutníci?“ navrhl Mark. „Potulní pěvci a vypravěči?“

„Nemyslím si, že by domorodci – při vší úctě, Marku – přežili tvůj zpěv,“ zašklebil se Ray.

„Zato ty nepochybně trylkuješ jako koňadra!“

„Náhodou – mám jeden takový program, který jsem dosud nevyužil a docela by mě lákalo to zkusit.“

„Radši ne.“

„Víš,“ přestal Ray vtipkovat, „stejně mám pocit, že se s tím nemusíme trápit. Girsové na to nenaletí. Prokouknou nás.“

„Aha,“ pochopil rychle Mark, „mimosmyslové vnímání a tyhle věci.“

„Ano.“

„Nakonec na tom zas tak nezáleží. Nejsou to přece žádní lidojedi, tak co. Uvidíme.“

Propletli se bez problémů houštinami a začali stoupat mírným svahem k vrcholu údolí. Rozednívalo se daleko rychleji než na Zemi, bylo příjemné teplo osvěžované lehkým vánkem a ticho brzy narušily zvuky probouzejících se ptáků a stepního hmyzu. Markovi se planeta začínala líbit, třebaže ani na okamžik neztrácel ze zřetele, že mohla zabít Benneta.

Na návrší dorazili právě v okamžiku, kdy se nad obzor vylouplo malé narudlé slunce. Před nimi se prostírala zvlněná krajina porostlá vysokou žlutozelenou travou, z níž tu a tam vystupovaly nízké pahorky, jednotlivé nebo v malých skupinách rostoucí listnaté stromy a křoviny. Sluneční světlo mělo mírně růžový nádech, a třebaže růžová zrovna nepatřila k Markovým oblíbeným barvám, tady proti ní nic nenamítal.

Ani proti chůzi naboso. Půda byla měkká a příjemná na dotek, tráva se pod chodidly poddajně ohýbala a kapky rosy na ní chladily. Jak si jím v ostrém tempu proráželi cestu, zvedala se z travního porostu lehká kořeněná vůně.

„Mírně halucinogenní,“ zhodnotil ji okamžitě android. „Nic nebezpečného, jen navozuje určitou euforii. Což možná částečně vysvětluje neagresivní povahu domorodců.“

Mark souhlasil. Taky se cítil uvolněný a v pohodě.

Ale netrvalo to dlouho.

Právě když se blížili k první skupince stromů, Ray, který kráčel první, se náhle zarazil a zvedl ruku. Mark znehybněl, třebaže on sám si ničeho podezřelého nevšiml. Až za několik vteřin to uslyšel taky.

Zvuk pádících nohou.

Vzápětí se zpoza jednoho pahorku vynořila běžící postava. Když je zpozorovala, polekaně zvolnila, ale pak ještě zrychlila svůj úprk. Mířila přímo k nim.

Mark ji pozoroval s úžasem. Protože to byla dívka. Velmi mladá a velmi…

… velmi nahá.

Na podrobnější prohlídku zatím nebyl čas. Bylo totiž nad slunce jasnější, že dívka tu neprovozuje žádný ranní jogging, nýbrž před něčím nebo před někým utíká, a tak se museli připravit na odpovídající přivítání jejích pronásledovatelů. Objevili se právě v okamžiku, když se dívka s vypětím posledních sil dopotácela až k nim, vyčerpaně klesla do trávy u jejich nohou a zřejmě omdlela. Dlouhé okrově žluté vlasy se jí přilepily na zpocenou tvář. To ještě stačil Mark zaregistrovat, ale pak už se musel naplno věnovat blížícímu se nebezpečí. A to vůbec nebylo ledajaké.

„Tak tohle jsou ti tvoji mírumilovní domorodci, jo?“ procedil mezi zuby k Rayovi, který se postavil vedle něho.

Bylo jich šest a roztaženi do vějíře sestupovali k nim s hrozivým hrdelním vrčením. Teprve když byli blíž, dalo se rozpoznat, že skutečně patří (nebo patřili?) ke stejné rase jako prchající dívka. Jenomže jejich tělo bylo daleko mohutnější a především poseté kostěnými výrůstky ostrými jako břitva. Dvě jejich řady se táhly stvůrám od zápěstí dlouhých rukou zakončených zrohovatělými prsty až do podpaždí, další vyrůstaly z dolních končetin a z ramen a zvlášť výhružně působila srpovitě zahnutá ostří nadočnicových oblouků. Vyčnívající zažloutlé tesáky a rozšířené oči planoucí zuřivou červení už jen dokreslovaly hrozivé vzezření podivných bytostí.

„Obrněný kaktus,“ utrousil Mark, „to jsem ještě neviděl.“

„Sekačka na maso,“ doplnil ho ve stejném duchu Ray. „A pěkně vzteklá.“

„S tím si asi naše hole neporadí,“ hlesl ještě Mark, když bytosti zaútočily.

Vrhly se na ně divoce a neuspořádaně, takže Mark prvnímu náporu bez potíží unikl dlouhým přemetem přes jejich hlavy. Snažil se moment překvapení využít, a než se útočníci stačili otočit, zasáhl jednoho z nich prudkým úderem koncem hole do ledvin, který ho srazil na kolena. Ale už druhý úder vedený naplocho potvrdil Markovy obavy – dřevěná hůl se po nárazu na kostěné výrůstky změnila v třísky. Zároveň zaznamenal, jak silové pole opasku zachytilo tvrdou ránu, po níž se mírně zapotácel. Ostré bodce polem samozřejmě nepronikly, ale ucítil je jako štípnutí a s nevolí si uvědomil, že bude mít po těle pěkných pár modřin. Přinejmenším.

Jedinou jeho výhodou byla rychlost, s níž se mu dařilo uhýbat a přemisťovat. A protože už neměl žádnou zbraň, musela ke cti přijít jeho znalost asijských bojových umění. Zatímco téměř tanečními kroky unikal úderům, hledal na těle nestvůr nejzranitelnější místo a brzy ho našel. Byl to jako téměř v každém případě krk, který žádné výrůstky nechránily.

Bylo na čase přestat si hrát na honěnou. Přikrčil se, pak se mohutným odrazem vznesl do vzduchu a prudkým kopem pravé nohy zasáhl v letu hrdlo nejbližšího útočníka. Ozvalo se tupé křupnutí a hlava stvůry se vyvrátila v nepřirozeném úhlu, ale Mark už byl znovu na nohou a v prudké otočce, která jeho švihu přidala na razanci, udeřil malíkovou hranou ruky dalšího protivníka přímo do hrtanu. Ránu sice částečně zbrzdil ramenní osten a Markovi přitom zabrněla celá paže, nicméně to stačilo. Útočník zachrčel, z úst mu vytryskl pramen načernalé krve a pak se zhroutil do trávy.

Třetí zabiják se ovšem mezitím octl za Markovými zády a sevřel ho v drtivém objetí. I přes silové pole opasku nastavené jen na minimální výkon cítil Mark tlak vražedných výrůstků, které by ho jinak propíchaly jak jehelníček, a navíc ho poněkud omračoval tvorův páchnoucí dech. Naštěstí byl jeho protivník překvapen, že smrtící objetí nějak nefunguje, a povolil ho, aby to zkusil jinak. Mark toho okamžitě využil, sepjal ruce za jeho hlavou a mocným trhnutím si ho přehodil přes ramena. Tělo zadunělo o zem a Mark pro jistotu přidal ještě prudký kop na spánkovou kost. Konečně si mohl vydechnout a zjistit, jak si vede Ray.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zkáza Tortugy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.