TANEC

TROSEČNÍKŮ

láska, smrt, pandemie

Iva Procházková

Copyright ©Iva Procházková, 2006, 2020.

Cover design © Matouš Vyhnánek, 2020.

Copyright © Práh, 2020.

All rights reserved.

ISBN 978-80-7252-869-1

ČÁST PRVNÍ

Každej dobrej kuchař by měl mít ve jméně aspoň jedno m. Říkal to pan Matula a všechno, co pan Matula říkal, se dřív nebo pozdějc potvrdilo.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se, když jsem za ním před třema roky přišel, jestli by mě nevzal do učení.

„Mojmír Demeter.“

Řek jsem to potichu a nezřetelně, ale bylo mi to málo platný.

„Cikán?“ zeptal se pan Matula. Nahlas a zřetelně. Dvě holky, co mu u dřezu loupaly brambory, se zvědavě otočily a čuměly na mě, jako bych si rozepnul poklopec nebo pronesl něco hodně sprostýho.

„Hádejte. Můžete třikrát,“ odpověděl jsem. Pan Matula dokrájel cibuli, sešoupl ji z prkýnka do pánve a podíval se na mě. Jeden krátkej pohled mu stačil.

„Cigoš jak saze,“ uchechtl se. Normálně za tohle lidi biju. Pana Matulu jsem zbít nemohl, protože měl metr devadesát a vážil nejmíň metrák. Udělal jsem čelem vzad a kráčel k východu. Když už jsem byl skoro na ulici, něco mě kleplo do hlavy. Byla to brambora. Syrová, tvrdá a mokrá. Myslel jsem, že ji hodila některá z těch holek, ale pak jsem si všiml, jak si pan Matula utírá ruce do zástěry. „Co se urážíš? Řek jsem snad, že přičmoudlíka nevemu?“

Otočil jsem se a vrátil jsem se k němu. Podle toho, jak se křenil, mi bylo jasný, že tu bramboru nehodil ve zlým a že to místo dostanu, ale řek jsem si, že bude užitečný hned zezačátku pár věcí vyjasnit.

„Hele,“ povídám, „jsem Cikán po tátovi, kterýho jsem mimochodem v životě neviděl, i po mámě, která mě ve třech letech strčila do děcáku. Nemyslím si, že bejt Cikán je něco světovýho, ale bejt bílej není o nic lepší. Možná vypadám přičmoudlej, ale přitom jsem čistější než gádžové, co s nima v neděli hrávám fotbal. Některý z nich jsou takový čuňata, že když se vytento, tak je ani nenapadne umejt si ruce. A po zápase se většinou nevosprchujou. Klidně hned vlezou do tramvaje nebo jinam mezi lidi, ačkoliv smrděj potem. A jestli si myslíte, že jsem nějakej nablblík ze zvláštní školy, přinesu vám vysvědčení. Náhodou bych klidně moh jít študovat, pak si uvázat kravatu a sednout si třeba na magistrát nebo na finanční úřad, jenže já chci bejt kuchař. Vždycky mě bavilo vařit. Takže když mě vemete, fajn. Ale jestli na mě chcete koukat skrz prsty, tak to řekněte rovnou a já pudu jinam. Žádnej strach, kvůli rasový diskriminaci vás neudám.“

Holky u dřezu se pochichtávaly, ale pan Matula zůstal po celou dobu mýho proslovu vážnej a pozorně mě poslouchal. Když jsem domluvil, podal mi svůj nůž.

„Jestli už jsi s těma kecama skončil, tak koukej rozkrájet tady ten zbytek cibulí. Nadrobno!“

Na stole ležely tři obrovský bílý cibule. Mám bílou cibuli rád, je jemnější než žlutá a šťavnatější než červená. Taky při krájení víc štípe do očí. Ale o tom jsem tehdy neměl ani páru, tolik zkušeností jsem s vařením zase neměl. Věděl jsem jen to, co jsem pochytil u našich kuchařek v jídelně. Pustil jsem se do práce. Pan Matula mi koukal na prsty a pořád: „Nadrobno, povídám! Ještě menší kousky, je to do tatarskýho bifteku! Překrájej to znovu!“

Nůž byl pěkně nabroušenej a já se s ním oháněl jak masovej vrah, ale panu Matulovi to pořád nebylo vhod, každou chvíli jsem se musel vracet a ty maličký kousky ještě zmenšovat. Byl jsem z toho úplně vyřízenej. Teklo mi z očí a z nosu a v jednom kuse jsem troubil do kapesníku. Konečně byly všecky tři cibule nakrájený na milimetrový kousíčky a pan Matula předl spokojeností.

„Seš přijatej,“ oznámil mi, zatímco oplachoval nůž a prohlížel si ostří proti světlu, jestli jsem mu ho moc neztupil. „Abys věděl, beru tě hlavně proto, že Mojmír Demeter je pro kuchaře jméno jak vyšitý. Já se jmenuju Jaromír Matula. Říká se o mně, že jsem hodně dobrej, ale já vím, že mi chybí jedno m. Ty máš ve jméně tři, ty bys moh bejt špičkovej – když se ovšem budeš snažit. Víš, jaký jsou první dvě kuchařský pravidla?“

Přemejšlel jsem a napadlo mě ledacos, co by se dalo jako pravidlo vykládat, ale viděl jsem na něm, že mi to chce říct sám, a tak jsem jenom zavrtěl hlavou.

„Kuchař nikdy nemá špínu za nehtama a vždycky nosí v kapse kapesník – tyhle dvě věci musíš vědět i ve spaní. Koukám, že ty s hygienou nemáš problémy, ale to z tebe ještě nedělá kuchaře. Kdepak, to je jenom začátek kuchařský abecedy, kterou se budeš muset naučit celou vod á až do zet! Je tu ovšem ještě jedna podmínka. Ta nejdůležitější. A teprve když tu splníš, tak máš šanci, že se z tebe stane mistr!“

„Jaká podmínka?“ zeptal jsem se a čekal, že z něho vyleze něco takovýho, jako že dobrej kuchař musí mít nadprůměrně vyvinutej čich a chuť. Ale převezl mě.

„Dobrej kuchař musí mít kamarády,“ řek. „Každý jídlo připravuj tak, jako bys ho měl se svejma kamarádama jíst ty sám a bejt přitom šťastnej. Když se ti tohle povede, budeš mistr. Jasný?“

„Jasný,“ řek jsem, protože to jasný bylo. Taky mi to připadalo dost jednoduchý – o kamarády jsem nikdy neměl nouzi. Nemoh jsem tušit, že za tři roky bude všecko jinak.

Můj nejlepší kamarád se jmenoval Egon Weiss a byl bílej. Jasně že jsem měl kamarády taky mezi Cikánama, ale Egon stál na žebříčku mejch osobních vztahů na úplně nejvyšší příčce. Byl o rok a půl starší a aspoň o milion bajtů chytřejší než já. V děcáku jsme spolu dost dlouho bydleli na stejným patře a pár měsíců dokonce ve stejným pokoji, ale znali jsme se už předtím, hlavně ze stadionu. Egon nehrál fotbal, byl šampión v pingpongu. Vyhrával ve svý věkový kategorii jeden turnaj za druhým a byl by to určitě dotáh až na nějakou olympiádu, kdyby chtěl. Ale to by musel trénovat od rána do večera jako všichni vrcholoví sportovci, a to Egona nebavilo. Znal spoustu jinejch způsobů, jak využít čas. Rád třeba chodil do kina nebo porážel počítač v šachu anebo bloumal jen tak po městě a okukoval holky. Líbily se mu hlavně blondýny s dlouhejma nohama, aspoň o hlavu větší, než byl sám. V tomhle byl fakt ujetej, ale nejdivnější na tom bylo, že tyhle vysoký holky na něj vůbec nekoukaly svrchu. Egon vždycky udělal něco, čím je zaujal. Většinou je vzal na koncert nějaký fakt dobrý skupiny. Vždycky nejpozdějc po druhý písničce se ta holka nechala vzít kolem ramenou, o přestávce už se vodili za ruce, a když ji doprovázel domů, tak si nechala dát pusu. Dál Egon první večer nikdy nešel. Holky, který byly moc lehko k mání, ho nezajímaly, bavilo ho dobývat je. Byl romantickej. S tou poslední, s Evou, se dokonce zasnoubil. Koupil jí prstýnek, jeli spolu parníkem do zoologický zahrady a tam, u výběhu s antilopama, jí ten prstýnek navlík, řek jí, že ji miluje, jak ještě nikoho nemiloval, a pak ji slavnostně políbil.

„Jakej je rozdíl mezi slavnostním políbením a normální pusou?“ zeptal jsem se ho, když mi to vykládal.

„Slavnostní polibek není vášnivej,“ vysvětlil mi.

„Chceš říct, že se nedotknete jazykem? Nevotvíráte pusu?“ zajímal jsem se.

„Nejde o techniku, jde o to, co dáváš najevo.“

„Co dáváš slavnostním polibkem najevo?“

„Že si jí vážíš. Že ji máš rád bez ohledu na její dlouhý nohy, hezký prsa atd.“

Přemejšlel jsem nad tím.

„Měl bys Evu rád, i kdyby měla krátký nohy a byla plochá jako tabule?“

„To je blbá otázka,“ sjel mě Egon. „Kvůli něčemu jsem se do ní přece musel zabouchnout. Ale teď, když už ji znám a miluju, tak by mi vůbec nevadilo, kdyby se jí trochu zkrátily nohy a splaskly jí prsa – stejně bych s ní zůstal. Já jsem totiž věrnej, víš, Mojmírku.“

Egon byl jedinej člověk, kterej mi směl říkat Mojmírku. Já mu Egonku neříkal. Nemoh jsem, protože mi připadal dospělej. Na všechno měl svůj názor. Taky měl jasnej cíl.

„Evu miluju, ale vázat se nebudu,“ vysvětlil mi. „Nauč se vařit, Mojmírku, já dokončím hotelovku a pak se necháme najímat na takový ty drahý okružní plavby, kde lidi nedělaj nic jinýho, než že jedí a pijou a pozorujou plující ledovce. Vyděláme mraky peněz, poznáme celej svět, a až nás to přestane bavit, vrátíme se a otevřem si v Praze restauraci s nápadem.“

„S jakým nápadem?“

„To ještě nevím, to nás právě musí napadnout. Dneska je všude hospod jak máku, lidi si můžou vybírat a tím pádem jsou rozmazlený. Když nepřijdeš s nějakým zvláštním nápadem, s něčím, co tady ještě nebylo, tak to rovnou můžeš zabalit!“

„Co takhle Pochutnáníčko u cigoše?“ povídám. „Vařil bych cikánský menu. Guláš z přejetýho psa by mohla bejt naše vyhlášená specialita.“

„A dál?“ povídá Egon. Věděl, že si dělám srandu, ale rád tyhle moje hovadiny poslouchal.

„Vsadím se, že i na potkaní medailonky grilovaný na ukradený mřížce od kanálu nebo na polívku z žižkovskýho holuba sejmutýho vzduchovkou bych přitáh hosty. Co ty na to?“

Egon řek, že uvažuju správným směrem. Že to sice ještě není úplně to pravý vořechový, ale všecko chce svůj čas. Když nebudem přizdisráči, určitě něco vymyslíme.

Takovej byl náš plán a oba jsme makali jak šrouby, abysme ho změnili v realitu. Egon dokončil hotelovou školu a dělal číšníka v jedný restauraci, která byla nechutně drahá, takže tam přes den nepáchla živá duše a v noci se tam scházely divný existence. Pak toho chlápka, kterýmu podnik patřil, našli v přehradní nádrži na Vysočině, podnik zavřeli a Egon si našel místo v hotelu Imperial. Tam měl pro změnu práce nad hlavu, ale nestěžoval si – byl rád, že aspoň získá pořádnou praxi. Já se mezitím učil už posledním rokem a mimo to, že jsem měl našprtanou zdravovědu a bezpečnost práce a složený zkoušky ze skladby, nutriční hodnoty a uchovávání potravin, jsem zvládl vývary a zavářky, hustý i lehký polívky, základy studený kuchyně, estetickou úpravu, přílohy a všecky možný způsoby zpracování zeleniny. S krájením a pečením masa jsem taky neměl problém, ale k samostatnýmu vaření mě pan Matula pouštěl jen zřídka, s výjimkou omáček. Na omáčky jsem byl od samýho začátku eso. Dobře vymyšlená a správně udělaná omáčka je podle mě to nejlepší jídlo na světě. Možná to není zrovna vrchol kuchařskýho umění, ale každýmu se s ní zavděčíte. Chci říct, že na světě je nekonečný množství druhů omáček a i pro zapřisáhlýho omáčkovýho nepřítele nakonec najdete takovou, na který si pochutná.

Když se blížil konec školního roku a moje závěrečný zkoušky, zavolala si mě ředitelka děcáku k sobě do kanceláře. Říkali jsme jí Maradona. Ne že by fetovala, ale ráda si s náma občas zakopala.

„Už jsi dělal plány do budoucna, Mojmíre?“ zeptala se mě. Věděla, že budu brzo plnoletej. Moc kluků mýho věku v děcáku nebylo, ale mně to tam vyhovovalo. Za prvý jsem nevěděl, kam jinam jít, za druhý mi to netrvalo ani deset minut rychlý chůze do hospody k panu Matulovi, čímž jsem šetřil čas i peníze, a za třetí jsem nechtěl ztratit z očí Egona. Ten se nastěhoval k Evě, ale v děcáku měl pořád ještě svoje sportovní věci a jednou nebo dvakrát za tejden si našel čas, aby kluky trénoval v pingpongu.

„Jestli by to nevadilo, tak bych tu ještě pár měsíců zůstal,“ povídám. Maradona kejvla.

„Počítala jsem s tím. Klidně tu buď, dokud si něco nenajdeš. A pak… vypadá to, že budem potřebovat kuchaře. Bohunka už je stará a chce jít do penze. Neměl bys zájem?“

Nevěděl jsem, co říct. Maradona na mě byla vždycky hodná a dostat místo hned po vyučení by nebylo marný, ale já už se třásl na změnu.

„Máme s Egonem takovej plán,“ řek jsem. „Chceme se mrknout do světa. Na ledovce a tak.“

„Oukej,“ povídá a já už chtěl jít, když vytáhla z šuplíku nějakej dopis.

„Paní Kalábová počítá s tím, že přijedeš – posílá peníze na cestu.“

Jak mi dopis přes stůl podávala, do dlaně mi vypadla stovka.

„Pojedeš?“

„Ještě nevím…teda, rád bych, ale…“ zmlknul jsem. Výmluvy mi nikdy moc nešly. Paní Kalábová bydlela ve starý roubený chalupě v Jizerskejch horách a odmalička mě zvala k sobě na prázdniny. Byla vdova. Brávala si rok co rok z děcáku dvě nebo i tři děti, ale mě pokaždý. Nevím proč, ale vážně si mě oblíbila. Patřila k posledním, kdo tam nahoře zůstával po celej rok, a někdy neměla tejdny příležitost s někým si promluvit. Počítám, že se mnou si aspoň nepřipadala tak sama. Jezdil jsem k ní rád zvlášť v zimě, poněvadž na vedlejší stráni byl vlek a paní Kalábová přemluvila majitele, aby mě na něj pouštěl zadarmo. Měl jsem většinou moc krátký nebo moc dlouhý lyže z nějaký charity, u kterejch bylo mizerný vázání a rozmlácený hrany, ale na kopci jsem i tak byl jeden z nejrychlejších. Vůbec jsem se nebál. Prostě jsem si nepřipouštěl, že by se mi něco mohlo stát. Vánoční prázdniny u paní Kalábový neměly chybu. V létě to taky nebylo k zahození, protože hajnej z nedaleký hájovny mě v noci bral na čekanou. Někdy ulovil divočáka, někdy dokonce srnce, a když měl čas, učil mě střílet. Byl trpělivej a upřímně se snažil, ale mně to nešlo. Nikdy jsem nic netrefil.

„Měl by ses tam podívat,“ řekla Maradona vyčítavě. „Aspoň na pár dní.“

Cejtil jsem se u paní Kalábový doma. Důvod, proč se mi tam nechtělo, byl v tom, že poslední dobou hodně zestárla a trošičku se jí pomátl rozum. Ne moc, ale stejně to nebylo nic zábavnýho, když mě třeba desetkrát v noci vzbudila s ujišťováním, že na půdě hoří, a trvala na tom, abych šel ten požár uhasit. Pro klid její duše stačilo vzít hrnek vody a chrstnout ji nahoře do sena, ale člověk se kvůli tomu musel vyhrabat z teplý postele, vyjít do síně, vyšplhat po žebříku na půdu a ještě se přitom zamotat do některý pavučiny, kterejch bylo mezi trámy plno a já na ně byl odjakživa háklivej.

„Je to s ní v poslední době těžký,“ řek jsem. „Když si postaví hlavu.“

„S tebou je to taky někdy těžký,“ odsekla Maradona. „Když si postavíš hlavu.“

„Já vím, ale...“

„Má tě ráda jako vlastního,“ řekla Maradona.

„Já ji mám taky rád, jenže…“

„Tak koukej jet! Aspoň jí naštípáš dříví!“

„Provedu,“ řek jsem. Málem bych u toho zasalutoval. Maradona nikdy nekřičela, ale když pronesla větu s vykřičníkem, byl to rozkaz a nedalo se dělat nic jinýho než ho co nejrychlejc splnit.

Myslím, že jsem ve všech ohledech naprosto průměrnej. Jesika tvrdí, že ne, že něco takovýho, jako jsem já, se hned tak nevidí, ale nemá pravdu. Chybí jí srovnání – aspoň poslední dobou. Kdybyste z davu průměrnejch lidí vytáhli deset nejprůměrnějších, určitě budu mezi nima. Ničím se od svýho okolí neliším, jenom snad v jediný věci: nemám rád televizi a nechodím na sociální sítě. V tom jsem rozhodně výjmečnej, protože kam až moje paměť sahá, všichni kolem mě vždycky trávili tuny času před obrazovkou ať už počítačovou, nebo televizní. Já ne. Prostě mě to nebavilo. Mockrát mě dokonce napadlo, jestli nejsem nějakej ujetej – duševně nemocnej nebo tak něco. Zkoušel jsem se přemáhat, abych byl jako všichni ostatní, a hrál jsem s klukama počítačový hry, který se slušelo hrát, ale nakonec jsem to vzdal. Děsně mě to vyčerpávalo. Měli jsme v děcáku psychologa MUDr. Vacka, kterej s náma probíral naše problémy, pokud jsme nějaký měli, a já za ním s tímhle problémem jednou zašel.

„Takže si to shrnem,“ povídá, když jsem vyklopil, co jsem měl na srdci. „Nebaví tě dívat se na televizi, nebaví tě hrát počítačové hry, nechodíš na Facebook, na Instagram ani na Twitter. Je to tak?“

„Přesně,“ povídám.

„A kde je problém?“

„No není to normální přece.“

„Nedělej si hlavu s tím, co je a co není normální,“ poradil mi. „Co děláš, když máš volno?“

„Hraju fotbal, zpívám – máme takovej band, klábosím s lidma nebo si jen tak vymejšlím.“

„Vymýšlíš si? Co?“

„Různý věci. Stroječky, hejblátka, udělátka, co zpříjemňujou život a podobně. Dost často si taky vymejšlím jídla.“

To ho zaujalo. Říkal, že rád vaří. Tak jsem mu prozradil několik vlastních receptů na omáčky a on si je hned napsal. Pak chtěl vidět nějakej můj zlepšováček a já mu ukázal křídovou kůžičku na zuby, co jsem vymyslel. Je to takovej malej váleček z jelení kůže, napuštěnej křídou a se silonovejma tkaničkama po stranách, a když si s tím každý ráno vyleštíte zuby, tak je máte zářivě bílý. Zároveň vám ty tkaničky čistí mezery mezi zubama. Vždycky si to u mě objednávaly hlavně holky, který se bály, že nejsou dost krásný. Taky jsem mu řek o dávkovači buráků a o sušáku zpocenejch tenisek, kterej jsem vyrobil pro sebe a pro Egona ze sítka na čaj a dvou tužkovejch baterií. Moc pěkně nevypadal, ale fungoval perfektně.

„Poslouchej, Mojmíre, ty si se svým duševním zdravím starosti dělat nemusíš,“ řek mi MUDr. Vacek na závěr našeho rozhovoru. „Že tě nebaví vysedávat u televize, není přece tragédie. Jenom to dokazuje, že potřebuješ pohyb, aktivitu a tvůrčí činnost. Zkrátka rád pracuješ rukama a rád věci vymýšlíš vlastní hlavou. Jediné, co ti můžu poradit, je, abys v tom pokračoval.“

Po tomhle rozhovoru jsem se uklidnil, už jsem se nenamáhal dělat, že jsem jako ostatní, a cítil jsem se líp. Jeden zádrhel to ovšem mělo: tím, že jsem nekoukal na televizi a neplachtil po internetu, jsem nebyl zrovna nejlíp informovanej o tom, co se děje. Žil jsem si prostě ve svým soukromým světě, do kterýho se dostalo jenom to, co jsem tam sám pustil. Tak se taky stalo, že jsem se o EBS dověděl dávno po tom, co se to celý rozjelo. Jednou na jaře, když jsem přišel ráno do hospody, tak mi pan Matula místo pozdravu strčil do pusy banán.

„Každej den bys měl sníst aspoň dva,“ vyštěkl na mě.

„Proč? Já banány extra nemiluju,“ zahuhňal jsem s plnou pusou.

„Miluješ, nemiluješ, proti eps je to prej nejlepší prevence.“

„Proti čemu?“

„Eps, ta nová nemoc, co teď řádí všude ve světě! Copak ty nic nevíš? Marjápanno, ty seš ignorant! Je to úplná epidemie, Dost případů už se vyskytlo i u nás!“

„A co je to za nemoc?“ vyptával jsem se, zatímco jsem s nechutí přemisťoval mezi dásněma navoněnou banánovou hmotu. Vždycky jsem měl podezření, že banány nerostou na stromech, ale že je vyrábějí v parfumerii „Nějaká viróza? Jak se přenáší?“

Pan Matula si na dlouhý řeči nepotrpěl. Zvlášť ne v kuchyni, když se mělo makat.

„To se zeptej někoho, kdo se v tom vyzná,“ odbyl mě. „Údajně je to úplně nová, strašně mazaná choroba, při který se ti nakonec rozpadne celej organizmus. Banány prej tě před tím rozpadem můžou kapku ochránit.“

Celý to znělo dost pohádkoidně. Jako z Harry Pottera. Druhej den jsem zkusil proklepnout Egona, co o tom ví.

„Žádný eps, ale EBS! Znamená to Erosion of Basic Substance,“ poučil mě. „Je to něco jako osteoporóza, ale neřídnou ti jenom kosti, řídne ti celý tělo.“

„A dá se to fakticky zastavit banánama?“

„S tím přišel nějakej Jihoafričan. Já tomu nevěřím. Myslím, že je to jenom chytrej obchodní trik chlápka, kterej koupil banánový plantáže.“

Přemejšlel jsem. Pořád mi to ještě nebylo jasný.

„Jak ti může řídnout tělo? Maso je maso, kosti jsou kosti a kůže je kůže… chceš říct, že se to všecko najednou změní ve vomáčku, nebo co?“

„To by nebylo špatný,“ uchechtl se Egon, ale hned zase zvážněl. Asi mu připadalo, že když mluvíme o zákeřný chorobě, neměl by se křenit. „Koukej, při EBS je to prostě tak, že se ti rozestupujou molekuly ve všech tkáních, vzdalujou se od sebe, takže vlastně ztrácíš pevnou substanci.“

„A co dál?“

„Nejdřív to napadne kůži, pak krevní oběh, dýchací systém, no a pak… seš furt slabší a ztrácíš váhu… hele, já tomu taky moc nerozumím! Nakonec prej…“

„Umřeš?“

„To není ten správnej výraz. Spíš tak nějak…vysublimuješ. Zmizíš. Vypaříš se.“

„Děláš si srandu?“ zeptal jsem se. Znělo to jako dost ubohej vtip.

„Prostě z tebe nic nezůstane. Akorát tenisky.“

Teď už jsem si byl naprosto jistej, že je to nějaká alternativní pravda. Fake News. Nemělo cenu si kvůli tomu dělat vrásky.

„Tak pojď, tenisko,“ řek jsem a šli jsme si na hřiště trochu zaběhat. EBS jsem pustil z hlavy.

Nad vrcholkama hor se rozkročila duha. Celou cestu z Prahy pršelo, ale jakmile jsme vyjeli z Liberce, vítr rozfoukal mraky, a když jsme se pachtili horskou silničkou vzhůru, pálilo slunce. Vystoupil jsem na rozcestí nad Bohdanovem, počkal jsem, až autobus zmizí v zatáčce, a pak jsem se zhluboka nadechl. Vzduch voněl jak rozkrojenej meloun, kolem bylo ticho a já už jsem ani trochu nelitoval, že jsem vypadl z města. Pravda je, že jsem byl poslední dobou dost vystresovanej. Udělal jsem závěrečný zkoušky, dostal jsem výuční list, ale tím to neskončilo. Pan Matula mě honil dál. Pomáhal jsem mu s několika svatbama a s celou řadou podnikovejch večírků a promocí, lítal jsem od rána do večera po kuchyni jako fretka, a i když jsem si dost vydělal, pomalu mě to přestávalo bavit. Říkal jsem si, že mi neuškodí kapku zvolnit tempo. Navíc bylo léto. V létě má do sebe člověk nabírat sluneční energii, aby jí pak měl dost na zimu. Pro Cikány to platí dvojnásob, protože naši praprapraprapraprapředkové přišli z Indie, a i když od tý doby uběhla spousta času, pořád ještě máme v genech zakódovaný, že jsme teplomilnej národ. Evropa je na nás moc studená. A taky uspěchaná. Myslí si to i Egon. Říká, že z toho pramení valná většina problémů, který Cikáni s gádžama a gádžové s Cikánama mají. Egon je doopravdy hodně inteligentní. Zdědil to po rodičích – jeho táta byl spisovatel a máti uměla asi čtyřicet jazyků. Kdyby se nezabili při vlakovým neštěstí, určitě by Egona zavalili hromadou chytrejch knížek, šel by na univerzitu a moh z něho bejt filozof se zmačkaným límečkem, co nosí po kapsách papírky s poznámkama a při placení v hospodě nikdy neví, kde má peněženku. Bez chytrejch knížek ho ale nenapadlo nic lepšího než si vzít motýlka, polejt si vlasy pomádou a upíchnout se v hotelu. Filozofování si nechal jenom jako hobby.

„Podle mýho názoru má každej z nás předem vyměřenej počet roků a dní, který si smí odžít. Ten počet je předem danej a neprodloužíš ho, i kdyby ses nadrobno rozkrájel. Tak se nehoň! Nedojedeš dál, když budeš žít rychle,“ poučil mě jednoho krásnýho letního večera, zatímco se rozvaloval v zákaznickým křesle uprostřed Myslbekovy pasáže, sledoval cvrkot kolem sebe a nechal si čistit boty. Já zrovna sprintoval na nějakou narozeninovou oslavu, kam si mě objednali, abych smažil kuřecí stehýnka. „Měl by ses stát kuřákem dýmky. Určitě by tě to zklidnilo, Mojmírku.“

„Tabák otupuje chuťový buňky.“

„Tak začni hrát šachy, to taky pomáhá. Jestli chceš, dám ti pár lekcí.“

Řek jsem, že si to rozmyslím, a pádil jsem dál. Ve skutečnosti jsem nad tím přemejšlet nehodlal. Věděl jsem, že fajfka ani šachovnice nejsou to, co mi chybí. Spíš jsem potřeboval vysadit. Jednoduše si oddáchnout. Na chvíli změnit prostředí. A v tom mi návštěva u paní Kalábový mohla bejt prospěšná. Zprvu jsem ji bral jako povinnost, ale jak se den odjezdu blížil, čím dál víc jsem cítil, že se začínám těšit. Mám hory fakticky rád. Líbí se mi, jak je tam člověk od všeho daleko, jak si může žít po svým. A paní Kalábová si po svým žila, to teda jo! Její muž bejval sklář a podle toho, co vyprávěla, dost vzteklej, ale umřel už strašně dávno, a protože neměli děti, zůstala po jeho smrti úplně sama. Vyhovovalo jí to. Dělala si, co chtěla a co nechtěla, tomu se vždycky dokázala vyhnout. Měla to o to jednodušší, že k ní nevedla ani pořádná cesta a málokdo si dal tu námahu, aby se tam nahoru trmácel. Odmítala telefon stejně jako sčítání lidu, nevěděla, co je internet, neměla televizi, dokonce ani elektrickej sporák. Největší zázrak techniky v její domácnosti představovalo vyšeptalý rádio, na kterým poslouchala folk a country. Dřív když byla o něco mladší, tak si k tomu prozpěvovala. Někdy jsem zpíval s ní. Měla hlubokej, ochraptělej hlas, kterej zněl tak trochu černošsky. Taky ráda mastila karty o drobáky. Jednou s hajným a se mnou prohrála za večer sedmdesát korun, ale nedělala si žádný výčitky. Naopak, ještě si svou prohru pochvalovala.

„Vyjde to nastejno, jako kdybych si dala v hospodě guláš s knedlíkem a pivo,“ kalkulovala, když šla hajnýho doprovodit na zápraží a odsunout kozu, která se vždycky navečer uvelebila před dveřma a nechtěla nikoho pustit dovnitř ani ven. „Hele, po guláši mě zlobí žlučník a musím užívat gastrogel a po pivu mě zase bolí hlava, takže zobu aspirin – není nakonec lepší, že jsem ty peníze prohrála?“

Bejvala s ní sranda. Bral jsem ji jako vlastní babičku. Dokonce jsem si pro ni kdysi vymyslel soukromý jméno – říkal jsem jí babi Kalabi. A poněvadž se jí to líbilo, říkal jsem jí tak furt dál, i když už jsem byl velkej.

Duha se mi schovala za stromama, jakmile jsem přešel potok a uhnul na pěšinu. Ve chvíli, kdy jsem se blížil k javoru, odkud už je vidět na barák, stalo se mi něco, co občas mívám, když jsem vynervovanej. Sevřel se mi hrudník a nemoh jsem vydechnout. Jako kdyby mně někdo omotal kolem prsou elastický obinadlo. Předklonil jsem se, svěsil jsem ruce dolů a pomalu, opatrně jsem vypouštěl vzduch z plic. Přitom jsem si počítal. Dá se to rozdejchat, ale člověk nesmí spěchat. Nespěchal jsem. Zlehounka jsem nadechoval a ještě pomalejc vydechoval a mezitím jsem se uklidnil. Myslím, že ta chvilka bez dechu byla taková malá předtucha. Takový tichý varování. Jenže jsem v ten moment nevěděl před čím, a i kdybych to věděl, stejně by se věci udály tak, jak se udát musely. Dneska věřím, že svýmu osudu se člověk nevyhne. Tenkrát jsem si hlavu s osudem nelámal. Nebuď měkkota! napomínal jsem se v duchu. Prostě jsi tu nějakou dobu nebyl, takže tě pohled na barák a na stráň, kde znáš každej strom, rozhodil, to je normální! Při tom řízeným dejchání jsem si taky umiňoval, že s babi Kalabi budu mít trpělivost a nenechám se jejíma požárama a jinejma vejmyslama vyvádět z rovnováhy. Zůstanu nad věcí.

„Tahle černá kštice je mně nějak povědomá,“ ozvalo se nade mnou. Narovnal jsem se. Na pěšině stál hajnej a u nohy mu seděla Carmen. Kňučela radostí, že mě vidí, ale byla vycepovaná a ani se nehnula, dokud jí hajnej nedal znamení. Nato se ke mně vrhla, opřela mi svoje rezavý tlapy o ramena a vášnivě mně začala olizovat strniště na bradě.

„Dobrý odpoledne! Nazdárek, Carmen!“ pozdravil jsem oba dva a snažil jsem se uhnout jejímu jazyku. Psy mám rád a irský teriéry obzvlášť, ale jejich sliny v obličeji mít zrovna nemusím.

„No to je dost, že se taky ukážeš!“ vítal mě hajnej. „Dlouho jsem tě tu neviděl. Chceš se u nás zašít před nákazou?“

„Spíš si chci dát na pár dní pohov. Měl jsem v poslední době moc práce.“

„Už je z tebe hotovej kuchař?“

„Už asi měsíc,“ řek jsem, „Co vy? Jak se vám vede?“

Mlaskl na Carmen jazykem.

„Místo!“ sykl. Nikdy na ni nemusel křičet, byla fakt vzorně vycvičená. Okamžitě spustila přední tlapy na zem a poslušně se mu složila k nohám. Zhodnotil to pohledem a teprve pak odpověděl na moji otázku. „Ujde to. Až na to, že mně zdrhla žena, je všecko při starým.“

„To… mě mrzí,“ vykoktal jsem zaraženě. Nevěděl jsem, co se v takovejch případech říká, jestli se třeba nesluší projevit upřímnou soustrast, jako když někdo umře.

„Myslím, že je to takhle lepší,“ ujistil mě hajnej. „Co v horách s ženskou, která brečí, když nemůže chodit na jehlovejch podpatkách, zvedá se jí žaludek ze zaječí pečínky a vadí jí, že tu není solární studio? Dobře, že se vrátila do města, jenom to měla udělat dřív. Teď na starý kolena už budu těžko hledat jinou.“

„Na starý kolena!“ zasmál jsem se. Nevím kolik mu bylo, ale vypadal mladě. Jeho ženu jsem moc neznal, vídával jsem ji jenom zdálky. Byla buďto zalezlá v hájovně, anebo se drncala ve starý škodovce po vymletý, kostrbatý cestě na nákup. Zdála se mi hezká, ale pořád tak nějak napruzená. Jednou jsem ji pod oknama slyšel na hajnýho ječet. Nemám rád ženský, co ječí. Dostávám z nich kopřivku.

„Co babi Kalabi?“ zeptal jsem se, abych změnil téma.

„Necítí se ve svý kůži,“ odpověděl. Na jaře měla těžkou chřipku a od tý doby klempíruje. Pokaždý když jdu okolo, tak ji slyším kašlat. Něco dobrýho jí uvař, to ji postaví na nohy.“

„Udělám jí křenovou omáčku,“ řek jsem. „Tu má ráda.“

„Tak běž, určitě už se tě nemůže dočkat!“

Kejvl mi na pozdrav, dal znamení Carmen a oba vykročili přes paseku.

„A stav se někdy, vemu tě na čekanou!“ zavolal na mě ještě přes rameno. „Mám zbrusu novou kulovnici – třeba ti to s ní pude líp než s tou starou vejvrtkou!“

Řek jsem, že si to nemyslím, že jsem na střílení prostě levej, ale že s ním na čekanou rád pudu. Pak už jsme neříkali nic, protože jsme byli moc daleko jeden od druhýho. On šel dolů k potoku a já stoupal k tmavě červený chalupě s plechovou oprejskanou střechou, jedinýmu místu na světě, kde jsem byl tak trochu doma. Aspoň jsem měl ten pocit.

Pocit domova je pro mě čistě fyzická záležitost. Někdo se nad domovem dojímá, jinej hlubokomyslně medituje, mně ale stačí, když zapojím všech pět smyslů. Informace, který mi pošlou do mozku, se tam jednoduše spojej dohromady a není co řešit. Bez dlouhýho přemejšlení vím, že na to místo, na kterým se právě vyskytuju, patřím. Cejtím to na kůži, na vlasech, na jazyku, na tom, jak se nadechuju, prostě na všem. Jako bych do svýho okolí vrůstal. Jako kdybych byl zašantročenej dílek z nějakýho puzzle, kterej se naráz našel a zapadl do díry v obrázku. Doma je člověku většinou fajn. Taky většinou hned pozná, když něco není v pořádku. Třeba jako já v momentě, kdy babi Kalabi vyšla v županu na zápraží, aby mě přivítala.

„Ahoj, babi,“ řek jsem a sklonil jsem se, abych ji mohl obejmout. Vždycky byla mrňavá, ale teď se mi zdála ještě menší a scvrklejší než dřív. Úplný nic.

„Ahoj, Mojmo,“ řekla přiškrceně. Bylo vidět, že přemáhá kašel. Pověsila se mi na ramena, podobně jako předtím Carmen. Dal jsem jí pusu na pěšinku ve vlasech. Loni byly světle šedivý, teď je měla už úplně bílý.

„Ty jsi zase vyrost!“ řekla a udělala krok zpátky, aby si mě pořádně prohlídla. Trošku se přitom zakymácela a honem se chytila dveří. „Kolik máš? Nejmíň metr osmdesát, co?“

„Pár cenťáků uber. Mezi klukama na fotbale jsem malý pivo.“

„A pás máš jak baletka! Dyť jsi kuchař, propánaboha! Copak nejíš?“

„Neboj, jím dost,“ uklidňoval jsem ji. „Ale taky furt běhám. Matula mě prohání.“

„Tak se mu na to vyprdni, rasistovi!“

Kdysi jsem jí vyprávěl, jak mě pan Matula přijímal do učení – od tý doby mu říkala rasista.

„A co ty? Jak se máš?“ zeptal jsem se, zatímco mě vedla do kuchyně. „Hajnej povídal, že jsi byla nemocná. Už je to lepší?“

„Lepší to nebude,“ řekla. Znělo to klidně a věcně. „Hele, Mojmo, já už si tady moc dlouho nepobydu.“

Ohlídla se na mě a usmála se. Taky jsem se usmál – jako že tomu nevěřím.

„Ty že si tu nepobydeš? Přežiješ všechny na tomhle kopci!“

„Bane, je mi mizerně.“

„Bolí tě něco?“

„Krk.“

„Na to se neumírá.“

„Ten nepovedenej šaman ve špitále říkal, že umírá.“

„Tys byla u doktora?“ zeptal jsem se nedůvěřivě. Co pamatuju, vždycky se o doktorech vyjadřovala pohrdavě. Jinak než nepovedený šamani jim neřekla a nikdy k žádnýmu do ordinace dobrovolně nevlezla.

„Už se to nedalo vydržet.“

Vešli jsme do kuchyně. Bylo tu vedro, v hrnku na rozpálenejch kamnech něco bublalo. Hezky to vonělo.

„Vaříš si šalvěj?“

Odstavila hrnek na kraj plotny.

„Piju ji s medem a svrchu si ji na krk dávám jako obkládek.“

„To ti poradil doktor? Říkal, že to pomůže?“ vyptával jsem se. Vzala mě za ruku a posadila se se mnou na lavici.

„Hele, Mojmo, s tebou vždycky byla rozumná řeč, takže nebudu dlouho chodit kolem horký kaše. Mám raka.“

Nebyl jsem na něco podobnýho připravenej. Chvilku mi trvalo, než jsem se vzpamatoval.

„To jako… nádor?“ vykoktal jsem. Kejvla.

„Třeba není zhoubnej.“

„Je!“ odsekla. „Jinak bych ti neříkala, že mám raka. Je zhoubnej, je velkej a bolí jak svině!“

Bylo to moc informací naráz. Nemoh jsem je v tý rychlosti zpracovat.

„Proč teda piješ šalvěj? Chci říct… měla bys ležet v nemocnici… určitě se to dá operovat… Jardovi, jednomu klukovi z děcáku, vyléčili…“

„Hele, povzbudivý příklady ze života si strč za klobouk!“ přerušila mě. Dost zpříkra. Babi Kalabi byla vždycky rázná ženská – i s rakem v krku. „Je to rakovina hrtanu, v takovým stádiu, že už se s tím nedá nic dělat. Beru silný prášky proti bolestem. Nic jinýho by se mnou v nemocnici stejně neprováděli. Jeden z těch nepovedenejch šamanů za mnou občas jezdí a vede řeči.“

„Jaký řeči?“

„Že bych měla přestat kouřit a podobně. Znáš to!“

„Ty kouříš?“ vyjelo ze mě vyděšeně.

„No a? Kouřila jsem celej život,“ odsekla. „Mám s tím před smrtí přestávat?“

„Tím si to ale celý jenom zhoršuješ!“

„Ty mě neposloucháš! Povídám ti přece, že lepší už to nebude! Tak ať je to radši co nejrychlejc za mnou,“ řekla a z hlasu jí bylo znát, že si to doopravdy přeje. „Aspoň už neuvidím ty příšery!“

„Vidíš příšery? Jaký?“

„Průsvitný. Je jich plný údolí. Dokážou procházet skrz věci, skrz stromy, lezou i do lidí. Sem nahoru se asi nedostanou, ale stejně z nich jde hrůza. Mně už nic neudělají, ale ty si na ně, Mojmo, dej velikej pozor…“

Mluvila potichu, skoro šeptala a přitom se pořád rozhlížela kolem sebe. Bylo jasný, že už se jí to v hlavě zase začíná motat. Objal jsem ji kolem ramenou.

„Neboj,“ řek jsem. „Budu opatrnej. Na mě si žádná průsvitná příšera nepřijde. A kdyby přece přišla, vezmu dranžírovací nůž a šmik šmik – rozsekám ji na kousíčky!“

Babi Kalabi se usmála. Věděla, že si z ní dělám srandu, ale nevadilo jí to.

„Pudu si na chvilku lehnout,“ řekla. „Sleješ mi tu šalvěj?“

Šel jsem s ní do vedlejší světnice, kde spávala. Byla to taková malá komůrka s jedním oknem, kromě postele a skříně se tam nic nevešlo. Já vždycky nocoval na válendě v kuchyni.

„Podal bys mi prášky? Jsou na okně.“

Na okenním parapetu stál květináč s ohlodaným muškátem a lahvička se žlutejma pilulkama.

„Kolik jich bereš?“ zeptal jsem se.

„Většinou jeden. Když mám velký bolesti, tak dva. Ten nepovedenej šaman, co za mnou jezdí, říkal, že víc jak tři za den vzít nesmím. Kvůli srdci. Ale já mám srdce dobrý…“

Babi Kalabi si sundala župan a vlezla do postele. Dal jsem jí jeden prášek, donesl jsem jí na zapití hrnek šalvějovýho odvaru s medem a ona ho po mrňavejch douškách usrkávala.

„Jsi hodnej, že jsi přijel,“ pohladila mě po ruce. „Zůstaneš tu pár dnů?“

„To víš, že jo. Mám volno. Můžu zůstat, jak dlouho chci,“ lhal jsem. Ve skutečnosti jsem panu Matulovi slíbil, že se za tejden vrátím a pomůžu mu se svatební hostinou nějakýho zazobanýho hokejisty. Když jsem ale seděl na pelesti postele a koukal, jak babi Kalabi s námahou polyká a při tom se šklebí bolestí, a když jsem viděl, jak je pod košilí hubená a jak jí visí kůže pod bradou, bylo mi jasný, že odjet nemůžu. Věděl jsem, že ať se mi to líbí, nebo ne, musím u ní zůstat a krmit ji a starat se o ni a povídat si s ní, a když to bude nutný, třeba jí i pomoct na nočník a odhánět od ní všecky průsvitný příšery, který se k ní přiblížej. Neměl jsem na vybranou, musel jsem to dělat, protože se tak nějak přihodilo, že tohle byl můj domov. Přihodilo se, že si mě babi Kalabi před časem oblíbila a zvala mě na prázdniny a hrála se mnou karty a sušila mi nad kamnama promáčený ponožky a lyžařský kalhoty a vytáhla ze mě žihadlo, když mě štípla včela, a pekla mi na plotýnce bramborový placky. Taky mě zrazovala od kouření. Říkala, že ona může, protože je ženská. Chlapi že nesměj kouřit, jinak by jim uschnul a upadnul pinďour. Nevěřil jsem jí, ale pro jistotu jsem nikdy kouřit nezačal. Za tohle všechno a za spoustu dalších věcí jsem jí byl vděčnej. Rozhod jsem se, že u ní zůstanu, dokud mě bude potřebovat.

Mobil byla jedna z prvních věcí, kterou jsem si sám koupil. Netoužil jsem po posledním výkřiku digitální techniky, kterej vás během telefonování ještě oholí a změří vám hladinu tuku v těle, nechtěl jsem na mobilu ani hrát hry, možná sem tam fotit, ale hlavně mi šlo o to, být jednoduše na příjmu. Když si chce člověk vydělat, musí být dosažitelnej. Dával jsem lidem svoje číslo, ale adresu jsem jim neříkal, protože jsem nechtěl, aby věděli, že bydlím v děcáku. Fungovalo to tak, že většinou zákazník, u kterýho jsem vařil a on se mnou byl spokojenej, dal moje číslo svýmu známýmu a tak dál. Byla to řetězová reakce. Většinou mě zvali, abych pomoh připravit nějakej raut nebo párty nebo svatbu. Chtěli spíš studenou kuchyň, sem tam taky kuřecí kung-pao, smažený řízky, gulášovou nebo dršťkovou polívku. Občas se mě ptali, jestli nemám kamaráda, kterej by vypomoh, tak jsem bral Egona. Egon, když měl nějakej dobrej melouch, tak zase přibral mě. Jeden jako druhej jsme bez mobilu nedali ani ránu.

Jakmile babi Kalabi usnula, vyšel jsem na zápraží a navolil Egonovo číslo. Vzal to hned po druhým zazvonění.

„Tak co, dejcháš zdravej horskej vzduch?“ zeptal se místo pozdravu.

„Jo, vzduch je tu báječnej, ale jinak nic moc,“ odpověděl jsem. Nato jsem mu v krátkosti vylíčil, co se děje.

„Třeba to s ní není tak zlý, jak to vypadá,“ řek. „Některý lidi hrozně přeháněj. Jednou dvakrát zakašlou a už si myslí, že umíraj.“

„Taková babi není.“

„Tak ji přemluv, ať jde do nemocnice. Něco si vymysli, abys ji tam dostal. Tam už se o ni postarají.“

„Uvidím, co se dá dělat,“ řek jsem. „Ale chce to čas.“

„Aspoň si chvilku můžeš válet šunky. Tady ti nic neuteče.“

„Právě že uteče. Zajdi prosím tě za Matulou a řekni mu, že s ním tu svatbu dělat nemůžu. Musí si najít někoho jinýho. Určitě bude nadávat, tak mu vysvětli, o co jde. Zavolal bych mu, ale chce to spíš tvůj osobní šarm!“

„Jasně, zítra se tam stavím,“ slíbil. „Když vynaložím dost šarmu, třeba by z toho mohl kápnout melouch pro mě – nepotřebujou obsluhu?“

„Myslím, že ne, ale zeptej se.“

Asi byl v hotelu, slyšel jsem, že ho někdo z dálky volá. Dost vztekle.

„Hele, já už budu muset jít. Šéf právě dostal hysterčák,“ zasmál se. „Kdy teda přijedeš?“

Řek jsem, že nevím. Že se mu ozvu.

„Všechno zlý je k něčemu dobrý,“ ujistil mě. „Aspoň nechytneš EBS. Čet jsem na internetu, že v Praze už je hlášenejch dvě stě sedmdesát případů. Prej to stoupá geometrickou řadou.“

„Nechytl to zrovna v týhle chvíli tvůj šéf?“ zeptal jsem se, protože kdesi za ním se ozývalo čím dál hysteričtější řvaní. Egon řek, že tomu všechno nasvědčuje a že se jde podívat. Načež ukončil hovor. Zkusil jsem ještě zavolat Maradonu, ale měla zapnutou jenom hlasovou schránku, tak jsem jí nechal vzkaz, aby byla v obraze, a šel jsem omrknout kozu. Stála na pěšině kousek pod barákem.

„Růženka má všecko dovolený,“ říkala vždycky babi Kalabi. „Měla moc škaredý dětství, tak ať si to teď vynahradí!“

Škaredým dětstvím babi myslela jeden jedinej zážitek a ten byl vážně hnusnej. Jako malý kůzle se Růženka pásla na stráni se svým bráchou, dvěma ségrama a stádem ovcí ze statku na druhý straně potoka. Jednou v noci tam přijeli šmejdi, co kradou dobytek a rozprodávaj načerno maso po hospodách, před Růženčinýma očima podřezali krk všem jejím sourozencům a ještě asi pěti jehňatům, naházeli je do džípu a odjeli. Růženka byla schovaná v šípkovým trní, takže si jí nevšimli. Nechtěla z toho keře vylízt ještě dva dny, v takovým byla šoku. Když ji konečně vyhnal hlad, babi Kalabi se jí ujala. Ať už to způsobil ten šok nebo něco jinýho, Růženka měla ohavnou povahu – trkala každýho, kdo jí k tomu dal příležitost, schválně se lidem stavěla do cesty a  okusovala kytky v květináčích. Taky mě vždycky kopla, když jsem ji dojil, a nikdy nepozdravila jako první.

„Ahoj, Růžo!“ řek jsem a zastavil jsem se dva kroky od ní. Zlostně zamečela.

„Co žereš?“ zeptal jsem se. Dala mi najevo, že mi po tom nic není. Z huby jí visel nějakej hadr. Obešel jsem ji a v nestřeženým okamžiku jsem jí ho vyškubnul. Byl to kytičkovanej límec. Pokud k němu dřív patřila celá blůza, v týhle chvíli už putovala s knoflíkama a se vším všudy Růženčinejma vnitřnostma.

„Ty máš teda apetýt!“ řek jsem a vrátil jsem jí límec zpátky. Bez zbytku blůzy byl celkem k ničemu.

Otřel jsem si oslintanou dlaň do trávy a rozhlídl jsem se. Stál jsem asi v polovině stráně, hluboko pod sebou jsem viděl skrz koruny stromů probleskávat potok a na protější straně se černal les. Kromě baráčku za mými zády, kde si babi Kalabi dávala šlofíka, byly v dohledu všehovšudy tři chalupy: hájovna a o něco níž, trochu stranou dvě roubenky, kam jezdili lufťáci. Na rozdíl od babi Kalabi měli všechno pečlivě opravený, jejich střechy zářily i na dálku čerstvým lakem. Určitě tu delší dobu nebyli, protože cesta, která k nim vedla, byla zarostlá vysokou trávou. Proháněl se v ní vítr a pročesával ji jako hřebenem. Ochladilo se. Slunce už z větší části zmizelo za obzorem, jenom na špičkách smrků se ještě zahákly poslední paprsky.

Přesně si na tu chvíli vzpomínám. Všude byl klid a já jsem byl taky v pohodě. Asi by mně mělo být smutno, ale nebylo – na smrti starejch lidí nic smutnýho není a babi Kalabi už měla za sebou osmdesátku. Říkal jsem si, že je vlastně rozumná. Že si to dobře zařídila. Jestli má umřít, je lepší, když se to stane doma než v nemocnici. Tam by byla mezi cizíma, tady měla aspoň mě a hajnýho. A Růženku. Doufal jsem, že si hajnej Růženku potom vezme k sobě. Přemejšlel jsem o všem úplně klidně a normálně, poněvadž to normální bylo. Když na to vzpomínám dneska, mám dojem, že ten podvečer na stráni byl jeden z posledních normálních momentů, který jsem zažil. No možná se jich ještě pár vyskytlo, ale moc ne. Brzy nato se začaly dít všechny ty příšerný věci, který jsem nečekal ani já, ani nikdo jinej. Totálně ujetý. Nepochopitelný. Svět zmagořil a podle mě se do starejch kolejí už nikdy nevrátí. Taky jsem to tuhle řek Jesice.

„Nikdy? Co tím myslíš?“ zeptala se.

„V dohledný době,“ odpověděl jsem. Dohledná doba je pro člověka lidskej život.

Nejradši mám večeři. K snídani mi stačí velkej hrnek kafe, oběd sním většinou v běhu, ale večeři jakživ neodbydu. Možná to není pravidlo, ale všiml jsem si, že průšvihy se většinou odehrávají přes den, málokdy večer. Večer bývá klid, a to mi vyhovuje. Rád si užívám pocit, že jsem udělal všecko, co jsem měl, že nikam nespěchám a že i lidi kolem mě jsou vybalancovaný. Prodlužuju si ten pocit, jak to jen jde. Jsem schopnej večeřet dvě a půl hodiny nebo i dýl, podle toho kde a s kým. O samotě nejím. Ne že bych litoval námahy sám pro sebe uvařit, ale nechutná mi. Potřebuju společnost.

Ten první večer na horách jsem udělal zapraženou kmínovou polívku a omelety s hráškem. Nic jinýho se ani uvařit nedalo, protože babi Kalabi měla úplně vyjedenou špižírnu. Říkala, že jí nakupuje hajnej, vždycky když jede dolů, ale několik dní už v údolí nebyl.

„Stává se z něho bubák,“ postěžovala si, zatímco si po malejch lžičkách pouštěla polívku do krku. „Od tý doby, co je sám, pořádně s nikým ani nepromluví. Courá s puškou po okolí, každou chvíli slyším odněkud z lesa pic pic… bojím se, aby jednou nepicnul sám sebe.“

„To by neudělal.“

„Do lidí nevidíš. Bůhví, na co myslí. Potřeboval by víc mluvit. Vypovídat se ze všeho, co se mu honí v hlavě.“

Řek jsem, že za ním co nejdřív zajdu a popovídám si s ním, jestli o to bude stát. Mohli bysme spolu sjet do Tanvaldu. Udělal jsem seznam, co se musí koupit. Babi Kalabi povídala, že nic tvrdšího nepolkne, tak jsem se rozhod, že náš jídelníček bude složenej hlavně z polívek a z omáček.

„Pro mě vařit nemusíš. Jím jenom trošku… kvůli práškům. Nemají se užívat nalačno. Ale Růžence kup tatranky, nejradši má oříškový. Už dlouho nic sladkýho nedostala, je z toho chuděra celá špatná. Vem si peníze v hrnku!“

Kejvl jsem, ale měl jsem u sebe vlastní peníze a hodlal jsem udělat pořádnej nákup. Ve sklepě nebyly ani brambory. Babi Kalabi ke mně byla vždycky hrozně štědrá a teď, když jsem začal vydělávat, tak jsem jí to chtěl aspoň trošku oplatit.

„Psala jsem Frídě, ale neozývá se mi,“ postěžovala si babi Kalabi po večeři. Frída byla její starší sestra. Žila někde na jihu Německa. Posílaly si dopisy tak dvakrát do roka.

„Určitě se ozve,“ řek jsem.

„Měla by – napsala jsem jí, jak na tom jsem. Hele, Mojmo, tady v kredenci je její adresa. Pro všechny případy. Je tam i telefonní číslo, ale ať tě ani nenapadne volat jí, až umřu! Ona je děsnej nervák. Mohlo by to s ní seknout. Radši ať na pohřeb vůbec nejezdí.“

„Nemluv o pohřbu.“

„Proč? Je lepší, když to probereme teď, dokud jsem fit.“

Tvrdit, že je fit, bylo dost přehnaný. Při jídle jí na čele vyskákaly kapičky potu, zrychlil se jí dech, zrudla, lapala po dechu a kašlala. Pokaždý se přitom chytila za krk, jako kdyby si ho chtěla urvat. Uvařil jsem jí čerstvej šalvějovej nálev a udělal jsem jí obklad.

„Já si na pohřby moc nepotrpím,“ ujišťovala mě chraplavě, „ale někde člověk musí složit hlavu, když umře, no ne? Mám v Desný pochovanou maminku, tak bych chtěla ležet vedle ní. Zařídíš to?“

„Myslíš jako že mám jít za farářem?“

„Na faráře se vyprdni,“ řekla. „Já s církví dávno nemám nic společnýho – už ani nevím, v jaký jsem byla. Mně bude recht, když mě pohřbíte bez všech cirátů. Stejně přijde akorát hajnej a možná dvě tři spolužačky z obecný školy, všichni ostatní jsou bůhvíkde nebo už umřeli. Zapal mi svíčku, pozvi je na panáka a hotovo!“

Slíbil jsem, že to udělám. Pak začala mluvit o baráku. Říkala, že ho po ní zdědím. Že neví, komu jinýmu by ho měla dát.

„A co sestra?“ povídám. Rázně zavrtěla hlavou.

„Frída by sem nešla. Už by si tady nezvykla, po těch letech. Ty to tu máš rád.“

„Přece mně nemůžeš jen tak dát barák,“ namítl jsem. Jakživ jsem nic neměl – při pomyšlení, že bych měl naráz mít vlastní dům, jsem se cejtil nesvůj. „To nejde, babi…“

„Jak to, že ne? Je můj a můžu si s ním dělat, co chci!“ odsekla. „Sám dobře víš, že za moc nestojí. Ale když spravíš střechu a vyměníš ten shnilej trám na půdě, tak ti ještě nějakou dobu vydrží. Můžeš sem v zimě jezdit na lyže.“

„Tak jo,“ řek jsem, jako kdybych od ní dostal tabulku čokolády. „Díky.“

Na nic jinýho jsem se nezmohl. Na co taky? Přesvědčovat ji, že neumře? Že tady bude do sta let? Oba jsme věděli, že jí moc času nezbejvá, a lhát ani jeden z nás moc neuměl.

Babi Kalabi pak chtěla, abych pustil rádio. Vysílali nějakej zábavnej pořad, herci a zpěváci tam vyprávěli vtipy. Jeden trapnější než druhej. Poslouchal jsem a při tom jsem myl police a cídil sporák. Mám rád, když se v kuchyni všechno blejská. Babi Kalabi za chvilku usnula a bouchla hlavou do desky stolu. To ji probudilo. Vstala a podívala se na hodiny. Ukazovaly čtvrt na jedenáct.

„Čas na cigáro,“ řekla a vyšla na zápraží. Nikdy nekouřila v domě, vždycky venku. Slyšel jsem, jak chrastí sirkama a zapaluje si. Vzápětí ke mně dolehl její kašel. Znělo to, jako kdyby se měla každou chvíli udusit, ale nemělo cenu, abych jí něco říkal. Stejně by mě neposlouchala. Mezi kašláním si povídala s kozou.

„Zajede ti pro tatranky,“ slibovala jí chraplavě. „Už nebudeš muset okusovat muškáty!“

Koza proti změně jídelníčku nic nenamítala.

O něco pozdějc, když babi Kalabi už ležela v posteli a já chtěl zavřít okno, tak mě zadržela.

„Nech ho otevřený,“ šeptla.

„Venku je zima.“

„To nevadí, ale líp se mi lítá. Když musím skrz sklo, tak se vždycky hrozně unavím,“ vysvětlila mi. Nechal jsem okno dokořán.

Čas nahoře v horách utíká jinak než ve městě. Všiml jsem si toho už jako malej kluk, ale nikdy jsem nepřišel na to, čím to je. Ne že by běžel jiným tempem, ale jiným způsobem. Možná to dělá ten řídkej vzduch. Nebo to, že jste blíž slunci. Taky to může být tichem a tím, že nepotkáváte davy lidí. Každopádně si brzy zvyknete řídit se úplně jinejma věcma než jsou hodiny. Hlavně střídáním zvuků, změnama světla a událostma, který v širším měřítku nemají význam, ale tam nahoře vám kdovíproč připadají strašně důležitý. Zahouká sýček. Přeletí nad váma letadlo. Z dálky uslyšíte motorovou pilu. V lese najdete hromadu zkrvavenýho peří. Po pěšině kolem oken přejde neznámej houbař. To všecko je zajímavý a musíte nad tím přemejšlet. Nebo počasí – taky vás pořád zaměstnává. V Praze jsem si někdy vůbec neuvědomil, jak je venku, ale na horách jsem pokaždý hned po probuzení zkoumal, jestli není mlha, z jaký strany fouká vítr, odkud se ženou mraky a jestli jsou bílý nebo nacucaný deštěm.

Původně jsem k babi Kalabi přijel na krátkou návštěvu, ale brzy mi došlo, že se můj pobyt nejspíš pořádně protáhne. Hned zkraje bylo potřeba vyřídit spoustu neodkladnejch záležitostí. Musel jsem nakoupit, opravit si duše na starým horským kole, dovalit ze statku v údolí pytel brambor, naštípat dříví, namazat babi Kalabi zrezivělou drátěnku, abych se v noci nebudil, kdykoli se v posteli za zdí otočila, musel jsem posekat louku pod barákem, usušit seno pro kozu a spoustu dalších věcí. Babi Kalabi celý dny polehávala. Byla hrozně slabá, a když se mně snažila s něčím pomoct, většinou se rozkašlala tak, že toho musela nechat.

„Dávej jí na noc do čaje tady ty kapky,“ řek mi doktor, kterej se objevil asi tejden po mým příjezdu. „Zklidní ji a nebude muset tolik kašlat. Aspoň se oba vyspíte.“

Mohlo mu být už skoro šedesát, měl pleš a brejle s tlustými skly, vypadal unaveně a sám každou chvíli pokašlával. Bydlel v Jiřetíně a pracoval v jablonecký nemocnici. Říkal, že má bronchitidu, ale že se nemůže hodit marod, protože je doba dovolenejch a není nikdo, kdo by ho zastoupil. Udělal jsem mu kafe a sedli jsme si na zápraží. Babi Kalabi dostala injekci, po který tvrdě usnula.

„Fakticky má zhoubnej nádor?“ zeptal jsem se. Pokejval hlavou. „A fakticky se to nedá operovat?“

„Jsem internista, ne onkolog, ale viděl jsem její snímky,“ řekl. „Už má všude metastázy. I na plicích. Něco by se určitě dalo vyoperovat, ale zdaleka ne všechno.“

„Třeba by se to aspoň zpomalilo, ne?“

„Nepochybně,“ dal mi za pravdu. „I ozařování a chemoterapie by načas pomohly, i když v jejím věku… Rád bych ji poslal ke kolegům do Liberce, vzali by ji okamžitě. Ale to by nám to musela dovolit. Nechce do nemocnice ani za nic. Když jsem ji po dlouhém přemlouvání dostal k nám na oddělení, po čtyřech dnech utekla. Tak co můžeme dělat?“

„A nemůžu pro ni něco udělat já?“

„Schovej jí cigarety.“

„To by mi neodpustila,“ namítl jsem. „Kdyby nemohla kouřit, tak umře.“

„Umře tak jako tak.“

„Ale aspoň nebude nešťastná.“

Zatvářil se pochybovačně.

„Má bolesti a ty budou čím dál horší,“ ujistil mě. „Zatím je tlumí prášky, ale je jenom otázka času, kdy už jí nebudou zabírat. Kdyby se začala dusit nebo vykašlávala hodně krve, hned zavolej tady na to číslo. Třeba i v noci.“

„Jak dlouho… “ nedořekl jsem, ale doktor věděl, na co se ptám.

„Dva měsíce,“ odpověděl. „Aspoň to tak odhaduju. Zůstaneš tu s ní až do konce?“

Kejvl jsem. Doktor dopil a vstal.

„Vaříš dobrý kafe,“ pochválil mě.

„To dělá ta studánková voda. Kafe je z ní voňavější.“

„Tak já si sem zase brzy přijedu jedno vypít.“

To bylo na začátku července. Přijížděl pak každý úterý. Za nějakou dobu jsem se na jeho návštěvy začal těšit. Bylo příjemný čas od času poklábosit s někým jiným než s babi Kalabi. Ta po jeho injekci vždycky usnula, při každým nádechu jí šustilo v krku, ale nekašlala. Když odjel, udělalo se v domě pokaždý ticho. Nezvykle ticho. Jako kdyby se na doktora některý zvuky nalepily a on si je odvez pryč. Ne že bych si připadal smutnej nebo osamělej, ale toho ticha na mě bylo až moc. Většinou jsem vzal mobil, šel jsem na louku, kde byl nejlepší signál, a zavolal jsem Egonovi. Dřív jsme si posílali hlavně esemesky, abysme ušetřili, ale teď jsem potřeboval slyšet jeho hlas.

„Tak co, už sis tam našel nějakou lesní vílu?“ vyzvídal. Byl přesvědčenej, že nedělám celý dny nic jinýho, než že běhám po horskejch hřebenech a sháním se po holkách. Nemoh pochopit, že mám jiný starosti. A i kdybych neměl – v okolí žádná holka nebyla. Když jsem přijel, měly na protější stráni gymnastky stanovej tábor. Od rána do večera běhaly, cvičily, pouštěly na plný pecky muziku a večer se chichotaly u ohně, ale po pár dnech to zabalily a od tý doby jsem prakticky neviděl nic, co by se dalo nazvat holkou. Egon tomu nevěřil a pořád do mě ryl: „Nedělej tajnosti! Jaká je? Ukážeš mi ji, když přijedu?“

„Pošlu ti její fotku. Jmenuje se Růženka.“

„Drsný jméno. Kolik jí je?“

„Nevím. Hele, je to koza. Rozžvejkala mi holínku a včera mi podrazila nohy, když jsem šel na záchod,“ informoval jsem ho o nejžhavějších místních novinkách. „Nemáš pro mě nějaký vzkazy?“

„Mluvil jsi s Maradonou? Říkala, že s tebou potřebuje něco probrat.“

„Oukej, brnknu jí. Co Matula?“

„Má toho hodně. Vzal nějakou dívčinu na výpomoc.“

„Myslíš, že se mě chce zbavit?“ zeptal jsem se s obavou. Ne že bych u něj v kuchyni chtěl zkysnout kdovíjak dlouho, ale prozatím mi to vyhovovalo.

„Neboj, říkal, že s tebou počítá. Tahle kuchařinka se jmenuje… počkej… Nemůžu si vzpomenout, ale každopádně má ve jméně jenom jedno m. “

Uklidnil jsem se. Jedno m a ještě k tomu ženská byly chabá konkurence.

„Jak je v Praze?“

„Vedro. Prach. Komáři. Akorát turistů ubylo. Všichni se bojej, aby nechytli EBS. Máme v hotelu prázdno. Lidi nechoděj ani do hospod. Spousta podniků už zavřela a nás to brzy taky čeká.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tanec trosečníků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.