ZDENĚK ROSENBAUM

MARK

STONE

DRAČÍ KREV

OBSAH

Úvod

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

Ukázka z dalšího dílu: Královský gambit

Úvod

Pozemská unie, federace osmdesáti pět planet, už pět století pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám.

Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou sami nedokázali vůbec pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce až tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit jen několik párů, které byly umístěny do rezervace, jako se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz pouze ji zaznamenat, ale v žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami (SDPP), která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vyslány posádky složené z agenta činné služby a androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce. Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

1.

Mark Stone se nudil.

Nic z toho, co obvykle dělal v přestávce mezi dvěma kontrolními inspekcemi nekolonizovaných planet, ho nebavilo. Zašel na koncert pocitové hudby, který byl šlágrem letošní sezóny, ale měl co dělat, aby při něm neusnul. Výstavu amorfních soch legendárního pathánského výtvarníka Kelse Oa si ani neprohlédl do konce, třebaže několik dani na ní omdlévalo nadšením. Z večírku, který jeho přítel, agent Oliver Standman, pořádal na oslavu svého povýšení, odešel po dvou hodinkách s chabou výmluvou na žaludeční potíže. Nikdo mu nevěřil, Oliver na něho dokonce spiklenecky mrkl a Mark ho nechal, ať si myslí, že za tím je nějaká ženská. Nebyla.

Ale možná jeho mrzutou náladu ovlivňovala nepřítomnost jedné konkrétní ženy. Mark Elsu Swensonovou, svou krásnou a bohatou přítelkyni, už dlouho neviděl a chyběla mu. Zařizovala fúzi svých podniků s Denebskou dopravní a bylo všeobecně známo, že Denebané milují vyjednávání a nacházejí v něm větší potěšení než v sexu. To Mark o sobě rozhodně říci nemohl.

Asi stárnu, pomyslel si sarkasticky, ačkoliv mu bylo teprve pětatřicet a nikdo by mu je nehádal. Nejmíň asi ti dva sebedůvěrou sršící absolventi šao-linské školy, které mu na dnešním pravidelném tréninku předhodil jeho učitel asijských bojových umění. Na konci zápasu jim stěží zbyly síly na předpisovou úklonu a už nesršeli ničím. Nuda.

Když osprchovaný a převlečený vyšel z haly a lehký vánek mu pročísl ještě trochu vlhké hnědé vlasy, přistoupil k němu starší muž v dobře padnoucím obleku.

„Promiňte, kapitáne. Mohl bych vás pozvat na skleničku?“

Mark na něho nedůvěřivě pohlédl. „Senátor Paisley,“ představil se. „Sledoval jsme vás tam uvnitř. Krásné utkání.“

Mark ledabyle pokrčil rameny. Nedalo se říct, že by měl politiky nějak zvlášť v lásce. Ale na druhou stranu, sklenička nemůže škodit. Stejně nemá co na práci.

Následoval senátora do nenápadného, ovšem velmi vkusně zařízeného baru – samá imitace přírodního dřeva – kde už na ně čekal rezervovaný stolek. Než dosedli, stála před Markem jeho oblíbená whisky a minerální voda z Tartu. Ať byl jeho hostitelem kdokoliv, měl rozhodně dobré informace. Mark nehnul ani brvou a senátor to ocenil spokojeným pokývnutím.

„Na vaše schopnosti!“ zvedl Paisley svou sklenku s nějakým nazelenalým neřádstvem.

„Nápodobně!“ usrkl Mark whisky. Voněla kouřem a hřála, což mu trošku zlepšilo náladu. Senátor se zakřenil.

„Ty se s těmi vašimi nemůžou srovnávat, kapitáne. Nemyslete si, existuje spousta lidí, důležitých lidí, kteří je sledují a oceňují. Máte hodně příznivců.“

Jo, pomyslel si Mark, zvlášť v Komisi pro nevměšování, tam mě vysloveně zbožňují. Ale nahlas řekl jen:

„Oč vám jde, senátore?“

„Dobrá. Co byste řekl změně zaměstnání?“

„Nic.“

Paisley se na něho zkoumavě zadíval, ale z Markovy opálené, energické tváře se nedalo vyčíst, co si skutečně myslí.

„Abyste rozuměl, k Unii bude v dohledné době jako plnoprávný člen připojena Aldis Beta. Rada shání schopné administrátory a bývalí agenti Služby se v těchto funkcích takřka bezvýhradně osvědčili.“

I teď se Markovi podařilo skrýt překvapení.

„To má být oficiální nabídka?“ prohodil a napil se.

„Řekněme předběžná sondáž,“ zvedl zarůžovělé dlaně Paisley. „Přemýšlejte o tom. Já se zase ozvu,“ dodal a vstal od stolu. „Bylo mi potěšením, kapitáne.“

A zmizel dřív, než Mark stihl říct nápodobně. Ale on stejně nic takového neměl v úmyslu.

Ještě chvíli seděl, usrkával whisky a uvažoval o senátorových slovech. Aldis Beta byla příjemná planeta a on by tam mohl s Elsou… K sakru, asi opravdu stárnu, napadlo ho znovu a vzápětí přišla ještě dotěrnější myšlenka:

Ví o tom generál Khov?

„Peggy, má lásko, znáte nějakého senátora Paisleye?“ zeptal se Mark Stone v šéfově předpokoji kostnaté sekretářky.

Vrásčité tváře upjaté padesátnice nad tím oslovením zbarvil úpěj pávy ruměnec, úzké rty se roztáhly do vlídného úsměvu a odhalily veverčí zuby a tlustá skla jejích brýlí se lehce zamžila. Peggy si na Marka prostě potrpěla, a i když věděla, že žertuje, stejně ji to těšilo.

„Kdyby vás tak slyšela Elsa!“ zachichotala se.

„Elsa mě opustila, když se dozvěděla o našem něžném vztahu,“ pronesl Mark smutně.

„Nechte toho, Marku!“ natřásala se Peggy a marně se snažila tvářit přísně. Teprve po chvíli byla schopna vrátit se k jeho otázce.

„Albert Paisley,“ řekla, „toho byste měl znát i vy. Předseda senátního výboru pro galaktické vztahy, velice vlivný člověk. Výbor má větší moc než ministerstvo, rozhoduje o přidělování prostředků a schvaluje všechny kolonizační projekty… Co je s ním?“

Nutnosti odpovědět byl Mark naštěstí ušetřen, protože z interkomu na Peggyině stole zazněl nasupený hlas generála Khova:

„Peggy, přestaňte kapitána zdržovat a pošlete ho dovnitř!“

„Ano, pane!“ pípla stará panna a provinile pohlédla na Marka, ale ten jen mávl rukou, ať si z toho nic nedělá, a prošel dveřmi do pracovny šéfa Služby pro dohled nad primitivními planetami.

Hustý doutníkový dým, z něhož se jako přelud vynořovala holá lebka, šikmé oči a zjizvený obličej generála Khova, prozrazoval, že situace je vážná a klimatizace selhává. Mark demonstrativně zakašlal a Khov se pokusil rozehnat kouř mohutným máváním paží – dvoumetrový a stokilový obr s mongolskými předky nakonec skutečně donutil vzduch v místnosti k jakési cirkulaci směřující k větrákům.

„Sedněte si někam,“ zavrčel, vylovil odněkud láhev a sklenici ze silného skla, „a nalejte si. Už zase máme problém.“

„Jako obvykle,“ řekl klidně Mark. Vypadalo to, že se konečně přestane nudit.

„Pár lidí z ministerstva, komise, senátu a snad i z univerzity si myslí, že bys možná měl ukončit aktivní službu, Marku. Nic oficiálního, chápej, ale spousta řečí – jestli prý náhodou tvé zprávy z kontrolních misí nejsou nějakým způsobem upravovány, že snad používáš nadstandardní výzbroj z podivných zdrojů, párkrát jsi byl vyšetřovaný… anebo naopak, jestli by se prý tvé zkušenosti nedaly využít jinak a lépe a tak podobně. Divné – jako bys někomu pořádně šlápl na kuří oko. Samozřejmě jsem se za tebe postavil. Tvé výsledky jsou vynikající a já s tebou počítám jako se svým nástupcem. Nicméně…“

Mark zíral. Jednak to byl na Khova neuvěřitelně dlouhý projev a jednak se mu teď Paisleyova nabídka jevila v poněkud jiném světle. Ale kdo za tím vším mohl stát?

Obávaný pirát Ču-sen, kterému zničil pracně vybudované útočiště na planetě Girsa? Ten měl (a nepochybně pořád ještě má, protože z Girsy unikl) zatraceně dlouhé prsty. Šéf Vesmírné policie Neuman? U toho měl taky pár vroubků. Nebo někdo jiný?

Generál čekal, jestli nějak zareaguje, ale když Mark mlčel, pokračoval s rozmáchlým gestem:

„Byl jsem donucen souhlasit s tím, aby vás na příští inspekční cestě provázel nestranný a nezávislý pozorovatel, který po návratu podá zprávu příslušným institucím.“

„To snad ne,“ vydechl Mark otráveně.

„Já vím, ale nedá se nic dělat, Marku,“ řekl rezolutně Khov a zabafal z doutníku. „Startujete za tři dny ke čtyřem nově zaregistrovaným planetám v souhvězdí Honících psů, doufejme, že to bude jen běžná rutina. V každém případě si s Rayem budete muset dávat dobrý pozor a používat jen obvyklé postupy a prostředky. Rozumíme si, kapitáne?“

Velitelský tón v generálově hlase určil i Markovu odpověď:

„Jistě, pane!“

Když se za jeho nejlepším agentem zavřely dveře, mrštil šéf SDPP nedopalkem doutníku o prosklenou stěnu pracovny, za níž se rozkládala nedohledná newyorská aglomerace, a vztekle zamumlal něco nesrozumitelného. Pravděpodobně to byla kletba v archaické mongolštině.

Peggy už měla připraveny potřebné dokumenty s cílovými koordináty a obvyklá pověření, v nichž Mark našel i jméno nevítaného pasažéra: Derek Plant. Nic mu to neříkalo. A kupodivu ani Peggy, která na jeho němou otázku reagovala jen pokrčením ramen.

„No co,“ hodil to prozatím za hlavu. Poradí se s Rayem a něco vymyslí. „Co vám mám přivézt za dárek, Peggy?“

Vychrtlá sekretářka se tentokrát ani neusmála, jen cudně sklopila oči.

„Hlavně se v pořádku vraťte,“ špitla a znělo to vážně.

2.

Mark Stone se probral z hlubokého bezvědomí, v němž každý člověk absolvoval cestu subprostorem. Jak se hranice Pozemské unie posunovaly dál a dál Galaxií, „prodlužovalo“ se relativně i subprostorové putování, což nevadilo technicky stále dokonalejším astronefům, ale u posádek to poněkud násobilo vedlejší účinky přechodu do normálního vesmíru. Souhvězdí Honících psů bylo pořádně daleko, a tak se Mark podle toho cítil – jako spráskaný pes. V hlavě mu hučelo, žaludek se zvedal a u lůžka se navíc zjevila roztřesená příšera, která se na něho sápala. Zamrkal a několikrát se zhluboka nadechl a vydechl, aby zjevnou halucinaci zahnal, a pak se s námahou posadil.

Příšera se poslušně změnila v jeho androida Raye, který k němu natahoval ruku se sklenicí mléčně zbarvené tekutiny a dvěma žlutými kapslemi. Jako vždy byl v pravý čas na pravém místě a Mark se na něho nedokázal dívat jako na robota – považoval ho za svého nejlepšího přítele.

Spolkl kapsle a zapil je povzbuzujícím nápojem. Všechno se pomalu vracelo do správných kolejí.

„Zase jsi mi zachránil život,“ zamumlal Mark. „Máš to u mě, Rayi.“

„Kdyby to bylo pokaždé tak snadné,“ zasmál se android s lehkou narážkou na společně prožitá dobrodružství, při kterých by jeden bez druhého nejspíš zahynul. Jeho hlas zněl tentokrát trochu kovově, ale Mark se nad tím nepozastavoval – bylo to součást taktiky, kterou vymysleli.

To mu připomnělo třetího, vnuceného člena posádky, takže když se soukal do stejné černé kombinézy Služby pro dohled nad primitivními planetami, jakou měl na sobě Ray, zeptal se ho:

„Jak se má náš milý pan Plant?“

Android se velice lidsky potměšile ušklíbl:

„Tomu to bude trvat trochu déle, než se vzpamatuje. Nebyl jsem si jistý, jestli mu taky můžu dát svůj zázračný lektvar – koneckonců není to přece běžný prostředek, že?“

„Správně,“ pronesl Mark naprosto vážně, „jen žádné nestandardní postupy!“

Cestou do řídicí kabiny si znovu připomněl informace, které se Rayovi o Dereku Plantovi podařilo sehnat. Nebylo jich moc. Třicetiletý absolvent Univerzity v oboru kosmologie a psychosociálního inženýrství (neobvyklá kombinace!) pracoval jako uznávaný poradce najímaný případ od případu vládními i soukromými institucemi. Měl základní astronautický výcvik a zálibu v chovu akvarijních rybiček. Ray dokonce kontaktoval Elsu Swensonovou na Denebu, ale ani ona nic nezjistila, jen že snad v současné době dělá něco pro Senát.

Plavovlasý Derek Plant s vypracovanou nevysokou postavou si zkrátka jen tak někoho k tělu nepřipustil. I při nástupu na Markův astronef Neptun II se choval chladně a odměřeně, nicméně korektně. Jen zdůraznil, aby se na něho nijak neohlíželi a postupovali jako obvykle. Studený jako psí čumák, pomyslel si o něm Mark.

Pro cestu do souhvězdí Honících psů to ovšem bylo docela stylové.

Stále ještě trochu nesvůj se Mark uvelebil v křesle druhého pilota v řídicí kabině – pilotáž byla teď na Rayovi, jehož schopnosti se v tomto ohledu Markovým více než vyrovnaly. S pobavením zjistil, že z měkkého polstrování křesla vyčnívá chuchvalec pěnové gumy. Ray to s tou kamufláží trochu přehnal. Neptun II po ní vypadal jako již poněkud ošuntělá loď opotřebovaná častým používáním a jen v motorové sekci, kam ovšem neměl přístup, by Derek Plant mohl zjistit, že jde o supermoderní astronef vylepšený díky stykům a penězům nejen Elsy Swensonové. Po krátké diskusi dokonce zařadili do výzbroje dálková torpéda Ciern 9, která už Služba nahrazovala účinnějšími typy, a nespolehlivé laserové kulomety Brent. Kdyby se setkali s vesmírnými piráty, museli by se tentokrát vzdát myšlenek na přímé střetnutí a pěkně rychle zdrhat.

„Jsme u cíle, Rayi?“

„Ano. Jsme na vysoké oběžné dráze nad Tanakisem, čtvrtou a poslední planetou naší inspekční cesty.“

„Jasně.“

První tři planety zaregistrované Průzkumnou galaktickou službou byly na velmi nízké úrovni nevhodné pro kontakt. Tanakis byl něco jiného.

„Druhá oběžnice hvězdy s katalogovým číslem GR-57732, planeta pozemského typu,“ shrnoval Ray získané údaje, „hmotnost nula celá devadesát dva, přitažlivost jedna celá, dvě desetiny gé, den má dvacet tři hodiny šest minut, rok dvě stě osmdesát šest dní. Podnebí srovnatelné se subtropickým pásmem na Zemi, značný výskyt magnetických bouří s ohledem na menší vzdálenost ke Slunci. Tři velké pevniny tektonického původu oddělené oceánem, osídlená je pouze nejstarší a největší z nich, kde se už sopečná aktivita stabilizovala. Hustá vegetace a poměrně značná ložiska železných i neželezných rud. Převážná část místní, neustále narůstající populace je soustředěna v pěti větších či menších královstvích s nejasnými a měnícími se hranicemi a narůstající tendencí k expanzi.“

„A civilizace?“ zajímalo teď Marka nejvíc.

„Tentokrát se ti to bude líbit,“ usmál se android, „čistý středověk, doba kopí a mečů.“

Všichni agenti Služby měli svou specializaci a Mark byl odborníkem na civilizace středověkého typu. Se svou atletickou postavou, zálibou v šermu a jízdě na koni (asijská bojová umění se taky občas hodila) snadno zapadal mezi domorodé obyvatelstvo, nebo přesněji mezi jeho vyšší vrstvy, a mohl tak snadněji splnit uložený úkol. A se ctí obstát v každém souboji…

„Pořádný meč už jsem nějaký čas v ruce neměl,“ řekl zadumaně. „No, snad jsem ještě všechno nezapomněl.“

„Nemám obavy,“ opáčil Ray. „A i kdyby, je tu ještě náš věrný přítel ochranný pás.“

„Nerad se spoléhám jenom na něj. Smrt mi díky němu samozřejmě nehrozí, ale zlomená žebra taky nejsou nic příjemného. O modřinách nemluvím.“

Kovová spona na zdánlivě obyčejném opasku, který patřil k základnímu vybavení speciálních agentů Služby, skrývala malý atomový generátor vytvářející účinné silové pole. Pokud nějaká zbraň neměla vyšší energetický potenciál než generátorový článek, opasek spolehlivě chránil svého nositele, na jehož genetický kód byl nastaven, takže nebylo možné ho zneužít.

Mark chtěl ještě něco dodat, ale rozmyslel si to, protože do řídicí kabiny vstoupil Derek Plant. Lehce se potácel, tváře měl popelavě šedé a zaťaté zuby svědčily, jaké úsilí vynakládá, aby překonal slabost.

„To přejde, subprostor ještě nikoho nezabil,“ řekl Mark.

„Několik případů dočasného šílenství a ztráty identity bylo ovšem zaznamenáno, kapitáne,“ konstatoval neutrálně android.

„Nech toho, Rayi,“ přikázal mu telepaticky Mark, který se bál, aby se nerozesmál.

„Rozkaz, šéfe,“ odpověděl mu stejným způsobem Ray. O jejich schopnostech komunikovat mezi sebou beze slov kromě Khova a Elsy nikdo nevěděl. Pro tuhle misi byli dohodnuti, že v přítomnosti Planta nebudou telepatii příliš používat – teď ovšem nedokázali odolat.

Poradce si pochopitelně ničeho nevšiml. Svou pozornost stejně soustředil jen na obrazovky skenerů.

„Tanakis?“ podařilo se mu procedit přes sevřené rty.

„Ano.“

„Skenování dokončeno. Přejete si kompletní údaje, pane?“ nabízel úslužně android. Plant jen s námahou zavrtěl hlavou.

„Středověká civilizace,“ oznámil mu Mark. „Právě jsme probírali, jakým způsobem se vmísíme mezi zdejší obyvatele. Návrhy, Rayi?“

„Myslím, že bychom měli zvolit obvyklý a osvědčený postup, kapitáne. Potulný rytíř a jeho panoš. Ovšem…“ Ray se odmlčel, ale jeho pohled mířil na poradce.

Mark okamžitě pochopil.

„Vy asi nebudete chtít zůstat v lodi nebo v pohodlí výsadkového modulu, pane Plante, že?“ prohodil nedbale a počkal si, až oslovený znovu zavrtí hlavou. „V tom případě… myslím, že dva panoši by v místních poměrech mírně zvýšili mou společenskou prestiž. Nebude vám proti mysli vystupovat jako můj sluha, že?“

Poradce se tentokrát kromě záporného gesta zmohl ještě na kyselý úšklebek.

„Výborně. Myslím, že za půlhodinky bychom mohli jít dolů. Rayi, pomohl bys panu Plantovi se připravit?“

„Zvládnu… to sám,“ vypravil ze sebe poradce a odešel do své kajuty.

„No,“ zhodnotil jeho výstup Mark, „kuráž má. Třeba to s ním nebude tak zlé.“

„Já bych tolik nejásal,“ oponoval Ray.

„Ale… nač stahovat kalhoty, když brok je ještě daleko,“ mávl rukou Mark.

„Brod,“ uchechtl se android. „Mně nenachytáš, Marku!“

Tentokrát se dlouho dohadovali o nejvhodnějším místě pro přistání výsadkového modulu. Mark prosazoval, aby to bylo co možná nejblíže hlavnímu městu některého z pěti království, ale Ray to nepovažoval za dobrý nápad.

„Já vím, že už jsi na stará kolena trochu pohodlný a nechce se ti trmácet po nepohodlných cestách. Jenomže tohle je první inspekce na Tanakisu a přes všechny nashromážděné údaje nevíme, jaká nás tu můžou čekat překvapení. Začal bych opatrněji.“

„Jaká stará kolena?“ rozčiloval se naoko Mark. „S těmi tvými si to můžou kdykoliv rozdat!“

„Přesto bych doporučoval spíš venkov,“ trval na svém Ray. „Třeba v království Kron – je největší a zároveň nejmladší a na severu ho tvoří husté pohraniční hvozdy, v nichž mají své hrady a tvrze malí a zčásti ještě nezávislí šlechtici. Mohl by ses vydávat za jednoho z nich.“

„A co tam jako budeme dělat? Pěstovat rajčata?“

„Na celé planetě jsou v módě rytířské turnaje, organizuje je každý významnější velmož. Kdyby ses nějakého zúčastnil a čirou náhodou uspěl, nepochybně by sis tím otevřel cestu na královský dvůr.“

„Čirou náhodou, jo?“ křenil se Mark, kterému ta myšlenka vůbec nebyla proti mysli. „Tak dobře, ať je po tvém.“

I to bylo pro jejich vztah typické. Mark Stone nikdy neuplatňoval své předpisy upravené nadřazené postavení a v téhle dvojici byli oba naprosto rovnocennými partnery. Mark naposledy zkontroloval přístroje a naprogramoval autopilota, který po jejich odletu ukryje astronef do stínu jednoho ze dvou malých měsíců Tanakisu. To kdyby se na oběžné dráze objevila nějaká nečekaná návštěva. Pak vyzvedli už lépe vypadajícího senátního poradce a přešli do přechodové komory.

Derek Plant se se značnou nedůvěrou díval na oblečení, které pro všechny tři připravil Ray. Držel v ruce přiléhavé kalhoty z režného plátna a koženou vestu bez rukávů, která se stahovala přes hruď dlouhými tkanicemi, u nohou mu stály polovysoké kožené boty. Zdálo se, že největší pochybnosti u něho vzbuzuje spousta stříbrných tretek a červené, zelené a bílé stužky.

„Co to má být?“ zamumlal.

„Jak jistě víte z informací, které jste jako my načerpal v hypnotickém spánku,“ řekl zdvořile Ray, „jde o obvyklý oděv panošů doprovázejících svého pána. Šperky poukazují na jeho bohatství, stužky v jeho erbových barvách usnadňují identifikaci, vážou se nad levé předloktí. Nezapomeňte na svůj opasek, pane.“

„Nemám rád kombinaci červené a zelené!“ namítl ještě Plant, ale už se začal oblékat.

Mark zvedl obočí. Jestlipak to náhodou nevěděl Ray předem? Mohl přece zvolit jakékoliv barvy.

Ale když android vyndal jeho oblečení, okamžitě to pustil z hlavy a začal protestovat.

„Tak to ne, Rayi! Brnění? Zbláznil ses? Nemůžeš po mně přece chtít, abych se potloukal houštinami od hlavy k patě v železe!“

„Není to od hlavy k patě, Marku,“ usmíval se klidně Ray. „Jen krunýř, přilba a pár chráničů, navíc žádný místní plech, ale speciální slitina. Velmi lehké a slušivé. Chochol na přilbě je ovšem z nejkrásnějších rajčích per.“

„Tu rajku bych teda chtěl vidět,“ mrmlal dál Mark. „Nevyhynuly někdy před dvěma stovkami let? A stejně…“

„Jen co přistaneme, zajdu do nejbližší vesnice a koupím pro nás nějaké koně,“ přerušil ho Ray.

„Neumím jezdit,“ ozval se nasupeně Plant.

„Tak jen pro kapitána. My dva ho budeme doprovázet pěšky.“

To Marka uspokojilo – i když měl jejich vnucený průvodce slušnou atletickou průpravu, dlouhá cesta pěšky mu dá pořádně do těla. A pochopitelně nedisponuje žádným generátorem, který by se dobíjel slunečním svitem, jako android.

Výzbroj panošů tvořily krátké meče a dýky, kdežto Mark byl donucen připnout si těžký meč s oboustranným ostřím, k němuž ještě patřil zaoblený obdélníkový štít s příčnými barevnými pruhy. Uprostřed ho překrývala černá hlava šelmy s vyceněnými zuby.

„Zdejší horská puma,“ poznamenal Ray. Mark to samozřejmě věděl.

„Velmi vzácná a velmi nebezpečná,“ doplnil ho.

„Šaškárna,“ utrousil Derek Plant a Mark usoudil, že malá lekce neuškodí.

„Prosím, abyste si uvědomil, že pro úspěch naší mise je důležitá každá maličkost, pane Plante!“ řekl ledově.

„Říkejte mi Dereku,“ překvapil ho svou reakcí poradce. „Tam dole stejně nemůžu být žádný pan Plant, že?“

Ten si teda nenechal nic líbit! Ale Mark mu nehodlal dopřát ani tohle malé vítězství.

„Tam, dole,“ kývl, „budu pán a vy můj sluha, Dereku.“

Ray položil dlaň na senzorový spínač a přechodová komora se otevřela. Modul ji hladce opustil a vplul do černé kosmické prázdnoty protkané hustou sítí vzdálených hvězd. Android pilotoval a Mark se jako vždycky otočil, aby nepropásl okamžik, kdy autopilot Neptunu II. zapne motory, loď se začne vzdalovat a zmenšovat, až zmizí docela. Znovu měl trochu tísnivý pocit, jako by se loučil s kamarádem, o němž nevěděl, jestli ho ještě někdy uvidí. Nestávalo se to často, ale přece jen byly případy, kdy se pro poruchu nebo pirátský útok loď pro agenty nevrátila a ti pak museli čekat velmi dlouho, než je našla záchranná expedice. A jména na černém obelisku v hale budovy SDPP dokumentovala, že někteří ani takové štěstí neměli.

Ray pod šikmým úhlem navedl modul do husté atmosféry Tanakisu a zvolna sestupoval. Po dvou obletech se vynořili nad místem, které vybrali k přistání, a modul plavně dosedl na lesní mýtinu. Vystoupili a naprogramovaný modul se zase okamžitě zvedl a zmizel jim z očí. Teď už byli odkázáni jen sami na sebe, i když ho v případě nutnosti mohli přivolat.

Jeden z Tanakisových měsíců už zašel a druhý visel nízko nad obzorem, každou chvíli přijde svítání. Vzduch byl teplý, voněl lesní prstí a pryskyřicí.

Derek Plant se zvědavě rozhlížel, kdežto Mark okamžitě usedl do trávy a opřel se zády o mohutný, smrku podobný strom.

„Rayi, vylez nahoru a podívej se, jestli neuvidíš světýlko,“ navrhl. Derek vzhlédl, ale včas si uvědomil, že je to jen vtípek, a nic neřekl.

„Necelých šest kilometrů,“ ozval se Ray. „Za hodinku dvě budu zpátky, pokud nebudu muset moc smlouvat.“

„Doufám, že mi nepřivedeš nějakou herku, co ve vsi tahá žebřiňák.“

„Když nebude nic lepšího…“

„V tom případě se radši nevracej.“

Ray jim pokynul a vyrazil k vesnici. K Markovi ještě dolétl telepatický vzkaz:

„Ne abys panu Plantovi ubližoval, Marku!“

Mark se usmál a Derek si toho všiml. Sedl si kousek od Marka a řekl ledabyle:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dračí krev.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.