JAN KOVANIC

MARK

STONE

ZLATO ALWOGIRY

OBSAH

Úvod

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

Ukázka z dalšího dílu: Svatá válka

Úvod

Pozemská unie, federace osmdesáti pěti planet, už pět století pokračuje v mocné expanzi po celé Galaxii. Její vlády si však postupem času uvědomily, že sbližování s primitivními civilizacemi vede k ekologickým katastrofám. Domorodci se po kontaktu s pozemšťany přestávali sami vyvíjet, stávali se na nich závislými a žebrali o techniku, kterou nedokázali pochopit. V případě jedné planety to došlo dokonce tak daleko, že domorodci málem vyhynuli. Podařilo se zachránit pouze několik párů, které byly pak umístěny do přírodní rezervace, jak se to kdysi dělávalo se zvířaty.

Proto vznikl zákon o nevměšování. Když kosmická loď Průzkumné galaktické služby objevila planetu obývanou humanoidními bytostmi, měla rozkaz ji pouze zaznamenat, ale v žádném případě nesměla s obyvateli navázat kontakt, dokud se podrobně neprověřila úroveň její civilizace.

Pokud planeta byla na určité technické úrovni, navázalo s ní Ministerstvo galaktických vztahů diplomatické styky. V opačném případě byl případ svěřen Službě pro dohled nad primitivními planetami, která měla za úkol vypracovat a dvakrát za sto let předložit studii o vývoji domorodců.

Protože se však ukázalo, že taková pozorování z umělých satelitů jsou nedostatečná, byly přímo na místo vysílány posádky složené z agenta činné služby a z androida, kteří se nenápadně vmísili mezi domorodce.

Jedním z takových agentů byl i Mark Stone.

1.

Kapitán Mark Stone se vyhoupl z dojíždějícího antigravitačního výtahu v posledním patře plastocelové budovy Služby pro dohled nad primitivními planetami ještě dříve, než se jeho dveře zcela otevřely. Byl to Markův trochu klukovský zlozvyk — udělat něco dříve než ostatní. Tento „zlozvyk“ mu už mnohokrát zachránil život. Nešlo o zbrklost, ale o jednání na základě dříve získaných informací, současného mapování situace a intuice, která mu pomáhala předvídat budoucnost, alespoň do jisté míry.

Dříve získané informace Markovi napovídaly, že v patře, kde sídlil generál Khov, muž, který železnou rukou řídil Službu, nebude nikdo zbytečně okounět, takže nehrozí, že by před výtahem na chodbě někoho srazil. Intuice mu prozradila, že Khov už na něj čeká ve svém doupěti, protože přicházel přesně na sjednaný čas schůzky. Mapování současnosti spočívalo v tom, že ještě před nástupem do výtahu mluvil videem s generálovou sekretářkou Peggy, asi padesátiletou, vysušenou starou pannou, takže ani ta nebude stát u výtahu. Navíc se kapitán Stone uměl telepaticky domluvit se svým androidem Rayem, společníkem, který ho doprovázel téměř na všech misích na nebezpečných primitivních planetách.

Kapitán Mark Stone někdy působil dojmem nezvedeného kluka, z hlediska biologického však již byl dávno dospělý, jak by mohla dosvědčit i jeho přítelkyně, slečna Elsa Swensonová. Tento urostlý muž atletické postavy s nakrátko ostříhanými hnědými vlasy, výraznými rysy v obličeji a šedýma pronikavýma očima mohl být při prvním pohledu pokládán za bezstarostného mladíka. Ale za sebou měl desítky inspekčních cest a s nimi spojená dobrodružství. Nicméně při průletu subprostorem se čas chová poněkud zvláštním způsobem a tak bez ohledu na služební stáří byl Mark Stone biologicky skutečně na úrovni asi pětatřicátníka.

Android Ray byl zkonstruován tak, aby se Markovi podobal — ovšemže byl z technologických důvodů robustnější a vyšší. A pochopitelně měl i větší výdrž, což jediné ho usvědčovalo ze strojové povahy. Protože jinak skutečně vypadal jako živý člověk. A nejen vypadal, dovedl dokonale napodobit lidské chování. A jak mohl Mark dosvědčit, nejen napodobit…

Tentokrát se s Rayem setkal právě v posledním patře před dveřmi do Khovova sekretariátu.

„Vzduch čistý,“ informoval Stonea krátce už během jízdy gravitačním výtahem telepaticky. „Khov je sám, před pěti minutami od něj odešel admirál Neuman.“

„Velitel Vesmírné policie?“ hvízdl Mark v duchu. „Co chtěl?“

„Když odcházel, zabručel jen »zatracený drak!«“

Ještě než společně vešli do sekretariátu svého nejvyššího šéfa, podal Ray Markovi kytici kopretin. „Peggy, lásko, mohu za generálem? Tuším, že jsem očekáván,“ usmál se Mark na sekretářku, hubenou dámu se špičatým nosem a koňskými zuby, a podal jí kytici od Raye. V duchu přitom ocenil jeho předvídavost, na androida vskutku nevídanou.

Peggy poplašeně zamrkala za svými starodávnými brýlemi a mírně zrudla. Stále si nemohla na Stoneovy vtípky zvyknout. Škádlili ji samozřejmě všichni agenti SDPP, ale Mark byl vždy nejvynalézavější. Ale nezlobila se na něj, protože věděla, že zachránil život generálu Khovovi, jemuž byla bezmezně oddána. Sklopila oči a zahučela do interkomu:

„Kapitán Mark Stone je zde,“ a vzhlédla s tázavým pohledem na androida.

„Ray zůstane tady a nahraje si data pro následující misi,“ oznámil Stone přes rameno, když vstupoval do generálovy kanceláře.

Generál Khov, dvoumetrový obr s vyholenou lebkou a zjizveným obličejem, pohlédl na Marka zpoza stolu lehce zešikmenýma očima, které zdědil po svých mongolských předcích.

„Na jakou misi se chystáte, Stone?“ zeptal se hlasem ochraptělým z věčného dýmání doutníků z Terranie IV. Je pravda, že velitel Služby kouřil pouze ve stavu nejvyššího rozčilení, ale rozčilen byl velice často. Alespoň skoro vždy, když si k sobě povolával Marka Stonea, kterého pověřoval těmi nejtěžšími úkoly. I nyní se světlo z oken s přímým výhledem na newyorskou aglomeraci jen ztěžka probíjelo chuchvalci těžkého tabákového kouře.

„Na misi k drakovi,“ odtušil suše Mark. Generálovi poklesla čelist, takže mu málem vypadl drahocenný doutník z úst.

„Co víte o dracích?“

„Žádní nejsou, tedy tím myslím pohádkové draky, hlídající pohádkové poklady. Ale intuice mi napovídá, že nepůjde o opravdové draky.“

Khov pohleděl na Stonea s podezřením. „Co jste slyšel?“

„Slyšel jsem, že velitel Vesmírné policie nadává na draka. Vesmírná policie se nestará o draky, ale o vesmír. Když s tím přišel Neuman za šéfem dohledu nad primitivními planetami, půjde asi o planetu. V souhvězdí Draka je jediná primitivní planeta. A to v systému hvězdy Beta Draconis, který je vzdálen tři sta šedesát pět světelných let.“ Stone se odmlčel. Další informace, které mu Ray telepaticky poskytoval z vedlejší místnosti, si nechával pro sebe.

Khovova rozložitá postava se vztyčila z křesla a přešla k malému trezorku, který uchovával největší vzácnost v místnosti. Generál navolil kombinaci, otevřel pancéřované dveře a vytáhl láhev se zlatavým obsahem.

„Sklenku bourbonu?“ optal se formálně a aniž čekal na odpověď, nalil na dva prsty do dvou skleniček. Jednu podal Stoneovi a pokynul mu ke konferenčnímu stolu, u kterého se oba usadili.

„Vaše intuice vás opět nezklamala, Marku, jedná se skutečně o planetární systém hvězdy třídy G2 zvané Alwaid. Konkrétně jde o planetu Alwogiru, kterou naši agenti navštívili poprvé a naposledy před sedmdesáti lety. Jak víte, máme za úkol kontrolovat primitivní planety dvakrát za sto let. Museli jsme věnovat pozornost problematičtějším místům. V Drakovi chcípl pes a sto let ještě neuplynulo. Jenže dneska se na nás zlobí Senát. Jde o věc nejvyšší státní priority, proto vás nasazuji jako svého nejlepšího agenta. Drak skutečně hlídá drahocenný poklad a jeho zneužití by mohlo narušit pracně udržovanou stabilitu našeho zřízení.“

„A smím se ptát co je to za poklad? Pokud se pamatuji, říkalo se, že nerost lapis oniris s drogovými účinky je ‚krystalickým zlatem‘ planety Terrania VI, telekomunikační minerál narium zase ‚bílým zlatem‘ Terranie XXII a vzácné dřevo z Venusie ‚zlatem černým‘. O jaké zlato se jedná na Alwogiře?“

Khov si neodpustil mírný úsměv, když Markovi odpovídal:

„Jde o »zlaté zlato«. Zlatem Alwogiry je prostě normální žluté ryzí zlato.“

Mark převaloval v ústech doušek dobré staré whisky, proto chvilku trvalo, než se otázal:

„A v čem je problém?“

„Problém je v tom, že se jedná skutečně o ryzí čtyřiadvacetikarátové zlato, vyskytující se ve volné přírodě Alwogiry.“

Mark chvíli v duchu počítal.

„Při současné pevně určené ceně pět set dolsů za trojskou unci bych na milion dolsů potřeboval šedesát dvě a čtvrt kila zlata. To mi nepřipadá jako dostatečně výhodný poměr cena/váha.“

„Ale toho zlata tu máme tunu,“ namítl generál. „Brzy ho může být třeba sto tun, možná. A nejde o to, kolik tu můžeme mít tun zlata z nového zdroje, už jenom tato zpráva může drasticky zahýbat s cenami na burze, může zničit náš hospodářský systém! To se nás samozřejmě týká všech, ale tento problém teď řeší hlavně admirál Neuman. Naším úkolem je zjistit, kolik toho zlata vlastně je. A samozřejmě ochránit domorodce na Alwogiře před civilizačním tlakem, před nezodpovědnými těžaři.“

Stone se snad poněkud nadmíru věnoval požitku z lahodného polykání, proto mu až nyní přišla na mysl jedna logická otázka:

„A jak víte, generále, že to zlato je právě z Alwogiry? Jakým puncem byste chtěl označkovat každý atom tohoto ušlechtilého kovu? Vždyť není problém zlato přetavit a skrýt všechny jeho identifikační znaky.“

„Budete se asi, kapitáne, divit, sice ne úplně každý atom, ale dost atomů alwogirského zlata označkováno je. V obyčejném zlatě je totiž přimíchána nezanedbatelná příměs těžkého zlata.“

„Nu, zlato je těžké dost, při atomové hmotnosti 197 a měrné hustotě 19,3 není divu. Ale olovo je těžší.“

„Ne, Marku, vy mi nerozumíte, v tomto zlatě jsou přimíchány izotopy zlata s atomovou hmotností 200 a 201.“

„Radioaktivní zlato?“

„Radioaktivní zlato. Ve stejném poměru, jako to známe ze sedmdesát let staré úvodní zprávy vašich předchůdců v SDPP.“

„Naši předchůdci byli poněkud nepozorní,“ pronesl zamyšleně Stone.

Generál Khov zvedl své huňaté obočí. „Vaši předchůdci nemohli svoji zprávu precizně dopracovat, protože se jejich astronef při návratu subprostorem ztratil. Agent Leo Honey i jeho android Reach padli při plnění svých služebních povinností. Ztratili se při přechodu do subprostoru.“

„Pak byl nepozorný příjemce zprávy, ať už to byl kdokoliv. Protože nerostné zlato, přírodní kovové zlato krystalizující v krychlové soustavě, se obvykle vyskytuje pouze jako čistý izotop 197.“

„Ale tady jsou do něj evidentně přimíchány další izotopy.“

„Pak toto zlato není přírodní,“ pronesl Mark zamyšleně, „anebo je alwogirská příroda skutečně zvláštní. Myslím, že moje dovolená se slečnou Swensonovou definitivně padla. Kdy letím?“

„Už nepijte. Za pět hodin.“

2.

Nakonec jejich astronef odstartoval z Canaveralu až za šest a půl hodiny. Ne, že by nebyl osobní Stoneův stroj Merkur trvale připraven k jakékoli misi. Ne, že by si Mark nezajistil doplňkovou výzbroj, kvůli čemuž musel s jistou lítostí odprodat část akcií jihoamerických zlatých dolů. Ne že by Ray dálkově nenaprogramoval palubní počítače, neprověřil všechny agregáty a nezahřál je na provozní teplotu. Zdržela je normální dopravní špička nad Washingtonem.

Špička byla docela obvyklá, neobvyklé bylo, že při ní vzali na palubu vrtulníku jednu stopařku. Štíhlou, vysokou, s pravidelnými rysy tváře, zelenýma mírně šikmýma očima. Stopařka byla oděna s rafinovanou jednoduchostí do zlatavé kombinézy, která zdůrazňovala její příjemné tvary, pěkně vyvinutá ňadra a ploché bříško. Měla vřelý a melodický hlas.

„Ach Marku, vždyť jsme měli naplánovaný několikatýdenní pobyt na mém ostrůvku v Tichomoří.“

„Elso, ani nevíš, jak mě to mrzí, ale mám neodkladnou práci.“

„Hm, to známe, zase budeš někde osvobozovat porobené národy nebo ohrožené princezny. A co já?“

„Tentokrát je ohrožena jedna významná komodita na burze, víc ti nemohu říct.“

„To jediné tě omlouvá,“ pronesla upřímně Elsa Swensonová, nejbohatší dívka sluneční soustavy. A nejkrásnější, jak se alespoň zdála Stoneovi. A také nejmilovanější. Elsa jeho cit opětovala, i když jí někdy připravil těžké chvíle.

„Marku, to je ale škoda, že spolu nemůžeme být déle.“

„Tak alespoň využijme tuhle příležitost. Rayi, zapoj autopilota, aktivuj polarizaci oken, odpoj, prosím, své vnímání interiéru a věnuj se sto procenty své kapacity doplnění a kontrole nákladu Merkura.“

„Provedu,“ pravil Ray nezvykle strojově a navenek se proměnil v chladný kus kovu.

To drobné soukromí kabiny vrtulníku jim muselo stačit. A taky, že stačilo. Několikrát.

***

Odstartovali se zpožděním jednoho předpokládaného oběhu. Protože byli sehraný tým, odpustili si zdlouhavé zaměřování na parkovací orbitu a do volného prostoru se vydali prakticky ihned potom, co opustili atmosféru Země. Takže nezmeškali a do subprostoru vstoupili přesně podle instrukcí generála Khova.

Kapitán Mark Stone měl skutečně poněkud netradiční postavení mezi všemi agenty Služby, které mu umožňovalo i poněkud netradiční chování. Toto postavení mu zajistily pouze jeho schopnosti. Ty mu pomohly zachránit na různých misích řadu vděčných miliardářů, kteří z radosti, že po nich ještě nikdo nebude dědit, podepisovali tučné šeky s čísly s nejméně šesti nulami. Jedině Mark Stone byl natolik schopný, aby za civilizace, vzdálené v prostoru a čase vytahoval horké kaštany z galaktických ohňů. Proto od nich také získal vlastní astronef Merkur, který měl řadu jednoduchých, ale účinných vylepšení. V neposlední řadě pouze Markovy schopnosti, ať už fyzické nebo psychické, přesvědčily slečnu Swensonovou, aby mu věnovala nejen svou lásku, ale i řídící a dozorčí funkce v některých svých společnostech.

Třeba zrovna v té, která se zabývala výrobou astronefů, jež kapitán Stone tak bravurně ovládal a někdy stejně bravurně ničil. A také měl jisté slovo ve společnosti, která vyráběla androidy. Jen díky těmto okolnostem nebyl Ray nikdy sešrotován, i když po misích s Markem býval často spíše než inteligentním strojem pouhým skladištěm nepoužitelných součástek. Vypadal tak, a také se tak cítil. Ale Mark nikdy nelitoval času a peněz, aby Raye nechal opravit.

Androidi byli součástí každé mise. To bylo bezpodmínečně nutné, protože na primitivních planetách nemohl s sebou agent tahat záznamová zařízení a další podpůrné komunikační, energetické a zbraňové systémy v nějakém samohybu. Musel se pohybovat nenápadně, ale přitom se vší podporou, kterou mu byla schopna Služba poskytnout. A proto všechny tyto pomůcky byly zabudovány do robotů, kteří se neznalému jevili jako normální lidé, někdy snad jen s poněkud strnulejším držením těla nebo netečným výrazem v obličeji.

Ale Ray byl výjimečný, jak konstrukcí, tak vlastnostmi. Patřil do sady androidů, kterou konstruktéři vybavili kůží s potními žlázami a rostoucími vousy, jejich oční kamery přirozeným mrkáním víček a slznými váčky. Vnitřní ústrojí těchto důmyslných strojů se podobalo zažívacímu traktu, který sloužil jako pomocný zdroj, neboť dovedl z biologických živin vydolovat upotřebitelnou energii (a k tomu bylo pochopitelně potřeba i vyměšovacích orgánů) — ale to vše bylo jen základem. Androidi byli konstruováni jako samoučící se jednotky, a Ray měl mnoho příležitostí učit se od Marka. A nikdy je nezanedbal. Naučil se využívat svého těla ke všem účelům, které mělo pouze imitovat. Jedl pokud možno vybraně — a zdálo se, že mu to činí potěšení. Byl fyzicky schopen pohlavního aktu, a vypadalo to, že ke svým milenkám cítí i určitou náklonnost. Jeho elektronickým očím neunikla žádná elektromagnetická frekvence, a přece někdy sledoval západ slunce pouze pro jeho estetickou hodnotu. Není nakonec potěšení z obyčejných radostí života dané spíše než obyčejným biologickým ukojením hlavně psychikou?

A tu měl Ray dokonalou. Patřil k modelům, kterých bylo vyrobeno pouze několik málo exemplářů. Jeho mozek byl vybaven psychickým zesilovačem, který mu umožňoval komunikovat telepaticky se svým lidským partnerem. Tato výrobní série však byla brzy ukončena, protože mezi pozemšťany bylo velice málo jedinců, nadaných těmito mentálními schopnostmi — mezi ně patřil i Mark Stone. Jeho mentální vnímavost byla povzbuzena při dobrodružství na planetě Naxa, kde Mark poznal inteligentní rostlinné společenství, se kterým navázal zvláštní přátelství.

Tehdy šlo Markovi i Rayovi o život — jako při většině jejich misí. Mark za ta dlouhá léta, prožitá v nebezpečných a krásných dobrodružstvích ke svému umělému druhu přilnul jako k opravdovému člověku. A nešlo jen o nějakou psychologickou projekci, protože stejnou náklonnost k Markovi cítil i Ray. Tento vztah vznikal dlouhodobě při sdílení zážitků ve společném nebezpečí, při sebeobětování a záchraně života přítele.

Ray neznamenal pro Marka pouze podpůrný prostředek při zkoumání primitivních světů, ale nepochybně i přítele, živého přítele. A teď tento jeho přítel držel trpělivě službu u ovládacích panelů, zatímco se jejich kosmická loď prokousávala kosmickou prázdnotou. Merkur byl sice rychlejší než všechny ostatní astronefy, ale průlet subprostorem trval vždy několik dní — bez ohledu na to, jestli šlo o několik set světelných let dlouhou cestu, anebo jestli letěli až na druhý konec galaxie. Alespoň byl čas na to, aby agent vstřebal v psychickém induktoru potřebné znalosti, včetně jazykových, o cíli mise.

Naučený, vyspalý a osprchovaný Mark vstoupil téměř radostně a nedočkavě do pilotní kabiny.

„Tak jak, Rayi, kdy se hodláš vynořit ze subprostoru?“

„Tentokrát tě tvůj odhad přivedl přesně. Jdeš právě včas, Marku, bude to za minutku.“

Kapitán se urychleně přemístil na svoje pilotní křeslo. Když android řekl, že to bude za minutku, znamenalo to přibližně za padesát sekund. Sotva se Stone přikurtoval, oznámil kovový hlas automatického pilota blížící se přechod ze subprostoru. Mark zavřel oči.

„Tři… dvě… jedna… nula,“ odříkával reproduktor. Obvyklá nevolnost, která se projevovala u jiných astronefů při přechodu do reálného prostoru, se opět nedostavila, pouze kratičká závrať. Mark otevřel oči a zahleděl se na obrazovku, kam se promítal pohled předních kamer.

„Tak jsme v Drakovi, přímo v jeho hlavě. Na první pohled žádná změna za těch dlouhých sedmdesát let, co, Rayi? Alespoň co se týče astronomických vlastností systému.“

Monitory palubního počítače se zaplnily prostorovými grafy a statistickými přehledy. Ray si je všechny pečlivě ukládal do databanky a přitom pro Marka shrnoval nejdůležitější údaje.

„Alwaid je stále ve spektrální třídě G2, stejně jako tomu bylo před tři sta šedesáti pěti lety. Jak jsme ji viděli, než jsme se vydali na cestu. Zahřívá systém šesti planet. Máme tu dva plynné obry a čtyři terrestrické planety, ale jenom na jedné z nich je voda v tekutém stavu a život. Její hmotnost je 0,95 hmotnosti Země, ale průměr pouhých 80 %. Z toho je patrné, že je opravdu těžká. Rok tu trvá jen 343 dní a sluneční den pouhých 16 hodin a 12 minut, moc se nevyspíš. To je ona, právě uprostřed zaměřovacího kříže.“

„Ta žlutomodrá se zelenou severní polární čepičkou?“

„Ano, Alwogira. Žlutá poušť je na centrálním kontinentu Anissa, ale i tam můžeš sledovat zelenou linii rostlinstva poblíž pobřeží, modré je moře, a zelený prales severního kontinentu Isera. Oba světadíly jsou obkrouženy severojižními pásy ostrovů — na západě Rikata a na východě Thuwan. Zbytek je oceán — asi osmdesát procent povrchu. Proto je tu taky mírné podnebí, nesněží ani v polárních oblastech. Je to dáno i sklonem rotační osy — rovník Alwogiry je prakticky v rovině místní ekliptiky. A trochu k tomu přispívá i zvýšený podíl vzácných plynů, zejména argonu, v obvyklé kyslíkodusíkové atmosféře.“

„Ale, proč tedy ta poušť na rovníku, Rayi?“

„Podívej se trochu vedle, jak je ta černá skvrna. Alwogira má poměrně velký a poměrně blízký a hodně černý měsíc.“

„Vím, říkají mu Malwaid, »Ten, který bere slunce«.“

„A taky bere. Nachází se na geostacionární dráze, takže oběhne Alwogiru právě za jeden místní den. Je ve vázané rotaci, zakotven nad středem centrálního kontinentu. Proto přes rovníkové pásmo Anissy prochází každý den zatmění. Malwaid je jen o něco větší než náš Měsíc, ale je desetkrát blíže povrchu planety, takže zatmění zdejšího slunce trvá vždy asi dvě hodiny z pouhého osmihodinového denního období. A krom toho, stín úplného zatmění zasahuje pás o průměru tři a půl tisíce kilometrů, takže je jím zasažena skoro celá Anissa — krom oblasti poblíž severního pobřeží. To nejspíš přispělo k rozvoji zdejší pouště, i když za tím budou jistě stát ještě další faktory.“

Bez ohledu na poněkud suchopárný Rayův výklad a červená číslíčka na pomocných displejích, díval se Mark Stone na Alwogiru okouzleně. Všechny planety, na kterých kdy přistál, měly něco společného, ale zároveň každá z nich byla něčím originální. Mark se už předem těšil na to, co nového mu tato zlatomodrá planeta předvede. Hned v následující okamžik předvedla, to když rutinně požádal Raye:

„Uveď loď na oběžnou dráhu okolo planety a začneme s podrobnějšími výzkumy.“

„Dobrá. Jenom tě musím, Marku, upozornit, že nepůjde o obvyklou oběžnou dráhu. Mohutný měsíc na poměrně nízké oběžné dráze umožňuje pouze omezený počet stabilních drah, v podstatě jenom v Lagrangeových bodech soustavy.“

„Který z těch pěti bodů vybereš?“

„Žádný. Už v nich máme ukotveny svoje sledovací satelity, nerad bych se kolem nich ochomýtal, mohlo by dojít k interferenci subspaciálního spojení. Navrhuji zakotvit na povrchu Malwaidu.“

3.

Obě koule se rychle přibližovaly. Brzy byla vidět na obrazovce jen jedna z nich, ta jednobarevná. Z téhle blízkosti se už Malwaid nejevil jako úplně tmavý, v jeho zdánlivě jednolité černi byly patrný i jakési šedivé obrazce. Jak se blížili k terminátoru, vyvstávaly před nimi světlé štíty kráterů potopených do bazaltického podkladu, jako zuby nějakého obrovitého Moby Dicka. Ray vedl astronef přímo doprostřed jednoho z nich. Vybral si světlejší oblý kopeček ve středu plochého dna měsíčního moře a přistál rovnou na jeho vršku.

„Nerad bych nás zabořil přímo do té strusky a prachu,“ vysvětloval Ray. „A hlavně tady máme pěkný výhled na Alwogiru, jsme rovnou pod ní.“

Ten výhled byl nakonec stejný, jako by byli na obvyklé parkovací oběžné dráze. Zkoumaná planeta tady zabírala téměř celou čtvrtinu oblohy.

„Vida, civilizace městského typu se nacházejí pouze na severu Anissy, na břehu vnitrozemského moře, za nímž se zelená Isera,“ broukal si pro sebe Mark. Lesnatý kontinent neprozrazoval mnoho, jen to, že není zastavěn žádnými městy. Infrapohled odhalil pouze otevřené ohně primitivních osad a aktivní vulkanickou činnost poblíž severního pólu.

Ray zatím studoval anisskou poušť. „Rovníkový pás je zcela pustý, z písku zde vystupují jen hřebeny hor. Poněkud severněji se potulují nějaké karavany. Je pravděpodobný výskyt pouštních nomádů.“

Mark už měl toho okukování dost. Už se těšil na misi, a taky trochu na to, až se vrátí na Zemi a na zpáteční cestě z raketodromu zase vezme nějakou stopařku… Rychle se najedl, aby dohnal úbytek živin z doby, kterou trávil v podprostoru, a pak se oblékl do oděvu, který android vyrobil během cesty podle dokumentace.

Oblečení nebylo nějak zvlášť složité. Šlo vlastně o dlouhou zelenou košili, oblékanou přes hlavu, se širokými rukávy a všitým pružným pasem, u které nemohl mít nikdo problém s velikostí sortimentu — byla pouze jedna a vešel se do ní každý. Košile šla až na kolena, od boků dolů byla v bocích prostřižená. Nohy byly od půlky lýtek už zase skryty v botách z jemné kůže. Nejednalo se o originál, pouštní kozy neměl Ray k dispozici, ale laboratoř astronefu byla na podobné případy zařízena. Celé odění korunoval velký bílý šátek s jednoduchým černým vzorem, který Ray umně uvázal Markovi kolem hlavy. Jeho vázání a další fígle učil Ray Marka ještě celou hodinu…

Pak se oblékl sám. Už byl čas. Přistáli při východu slunce, nyní se Alwaid vyšplhala téměř do nadhlavníku, kde jí však překážel rozměrný glóbus Alwogiry. Začalo úplné zatmění. Nejlepší doba pro sestup na planetu. Ze zatmělého Malwaidu na noční stranu planety.

Mark Stone se ještě trochu dooblékl. Pod košili si připnul povinné vybavení agenta SDPP — ochranný opasek. Jednalo se o technologický zázrak, užívaný pozemšťany v nebezpečí. Vytvářel okolo těla nositele silové pole, které jej chránilo i před střelami. Proniknout do tohoto pole vyžadovalo energii vyšší, než dokázal vyrobit generátor opasku, umístěný v přezce. Při průzkumných výpravách se používalo většinou jen slabé intenzity elastického silového pole. Domorodci na primitivních planetách by se totiž mohli podivit nad tím, že šíp pár centimetrů před cílem najednou uhne ze svého směru nebo se dokonce odrazí. Toto nastavení pole neslo s sebou jisté riziko: nárazy dopadajících zbraní byly dosti bolestivé. Nejvíce to bolelo právě od nejjednodušších zbraní — seker a palic. Takže Mark Stone se pravidelně vracel ze svých výprav zmalován do modra. Protože jeho modřiny nestačily při rychlém letu subprostorem vyblednout, mohl si je alespoň po ukončení mise nechat opečovávat (a přiznejme to) i trochu obdivovat slečnou Swensonovou. Ovšem i Elsa mu někdy nějaké modřiny učinila. Ve víru nejvyšší vášně bývala dost divoká. Před těmito zraněními ho žádný opasek nemohl uchránit, ani si to vlastně nepřál.

Co si nicméně přál, bylo zůstat po skončení každé mise naživu. A v tom mu pomáhal i jeho opasek. Pro tuto misi dostal jeho vylepšenou verzi, právě vyvinutou zbrojními experty SDPP. Tento opasek se dokázal aktivně přednastavit podle síly očekávaného úderu. Ovšem ani nyní nemohl mít nekonečné zásoby ochranné energie, při dlouhodobém masivním používání by se časem vybil.

Ještě něco patřilo k vybavení alwogirského bojovníka: dva metry dlouhý oštěp. Mark se poněkud zasmušil — nebude moci předvádět svoje elegantní souboje s mečem, žádné kvarty ani sekundy. Zavrčel:

„Co mám s tímhle klackem dělat? Pohánět kozy na pastvinu?“

Ray s dokonale lidským gestem pokrčil rameny.

„Tak to máme v materiálech. Musíme splynout s místními obyvateli. Ostatně, nejedná se o žádný klacek, ale o velice účinnou zbraň, kterou místní lovci zabijí kořist na padesát metrů. Hlavně nezapomeň, že jsme sem nepřišli bojovat, ale zkoumat. Před nečekaným útokem ze zálohy tě ochrání opasek, a v boji zblízka si jistě poradíš s tímhle nožem.“ A podal mu nebezpečně vypadající dýku s třicet centimetrů dlouhou esovitě prohnutou čepelí a pistolovou rukojetí.

„To je ale šikovný kinžál,“ pochválil zbraň Mark.

„Žádný kinžál, v místní poušti tuto zbraň nazývají handžár.“

Ray Stoneovi ještě předal závěsnou pochvu, vyrobenou z (umělého) rohu buvola a poradil mu:

„Jen si ještě zkus jeho bezchybné vytažení, ale pozor — ostří je broušeno z obou stran!“

„No dobře, Rayi, trochu si ještě zatrénuju. Při nejhorším se spolehnu na tvůj pravý ukazovák. Už jsem viděl, jak umíš pohrozit jen prstem!“ smál se Mark.

V pravém ukazováku měl totiž android zabudovaný laser, který jim už mnohokrát pomohl ve svízelných chvílích. Bylo to poněkud proti předpisům. Ale většinou se porušení předpisů kapitánu Marku Stoneovi moc nevyčítalo, protože se o něm málokdy kdo dověděl. Obecně se bralo za akceptovanou skutečnost, že jeho android patří k typu, jenž bývá občas stižen nepochopitelnými výpadky nahrávání. Tento „typ androidů“ měl ve skutečnosti v aktivní službě jediný kus — totiž Raye. Co by se dělo, kdyby se pozemští úředníci dověděli, že v levém předloktí má ještě zamontován dezintegrátor? Raději ho při svých výpravách nepoužívali. Ale pro všechno ho měli s sebou, kdyby někdy museli…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlato Alwogiry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.