HRDINOVÉ

Copyright © Stephen Fry, 2018

Jacket illustration © Sarah Young

Illustrations © Barbora Kepičová

Translation © Tomáš Bíla, 2020

Original English title: HEROES

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-285-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-286-0 (mobi)

Obsah

PŘEDMLUVA

ÚVOD

HÉŘIN SEN

PERSEUs

ZLATÝ DÉŠŤ

DŘEVĚNÁ TRUHLA

SETKÁNÍ V DUBOVÉM HÁJI

ŠEDIVÉ STAŘENY

OSTROV GORGON

ANDROMEDA A KASSIOPEIA

NÁVRAT NA SERIF

HÉRAKLÉS

ROD PERSEŮV

HADI V HRSTI

MLÁDÍ A VÝCHOVA HRDINY

ZLOČIN A TREST

HÉRAKLOVY ÚKOLY

1. Nemejský lev

2. Lernská Hydra

3. Kerynejská laň

4. Erymanthský kanec

5. Augiášovy chlévy

6. Stymfálští ptáci

7. Krétský býk

8. Diomédovi koně (včetně příběhu Alkéstis a Adméta)

9. Hippolytin opasek

10. Géryónovo stádo

11. Zlatá jablka ze zahrad Hesperidek

12. Kerberos

PO DOKONČENÍ ÚKOLŮ: ZLOČINY A NEVYROVNANÉ ÚČTY

OBŘI: PROROCTVÍ, KTERÉ SE NAPLNILO

NESSOVA KOŠILE

APOTEÓZA

BELLEROFÓN

OKŘÍDLENÝ HRDINA

FALEŠNÉ SVĚDECTVÍ

V LÝKII

CHIMÉRICKÁ REAKCE

MOC VYSOKO

ORFEUS

MOC UPOKOJIT DIVOKÉ ZVÍŘE

ORFEUS A EURYDIKÉ

ORFEUS V PODSVĚTÍ

ORFEOVA SMRT

IÁSÓN

BERAN

NÁVRAT DO IÓLKU

ARGÓ

OSTROV LÉMNOS

DOLIONOVÉ

HYLOVO ZMIZENÍ

HARPYJE

SRÁŽEJÍCÍ SE SKÁLY

SMRT, PEŘÍ OSTRÉ JAKO BŘITVY A SYNOVÉ FRIXOVI

ORLÍ KRÁL

TŘI BOHYNĚ

MÉDEIA

CHALKOTAUROI

ARÉŮV HÁJ

ÚTĚK Z KOLCHIDY

CESTA DOMŮ

KOUZELNÁ SMRT PELIOVA

MÉDEIINA POMSTA

ATALANTA

DÍTĚ DIVOČINY

KALYDÓNSKÝ KANEC

KALYDÓNSKÝ HON

BĚŽECKÝ ZÁVOD

OIDIPUS

ORÁKULUM PROMLOUVÁ

KŘIŽOVATKA TŘÍ CEST

HÁDANKA SFINGY

AŤ ŽIJE KRÁL

POKRAČOVÁNÍ MÝTU

THÉSEUs

VYVOLENÝ

POD KAMENEM

THÉSEOVY ÚKOLY

1. Perifétés

2. Sínis

3. Krommyónská svině

4. Skeirón

5. Kerkyón a zrození zápasu

6. Prokrústés napínač

ZÁLUDNÁ MACECHA

MARATHÓNSKÝ BÝK

KRÁLOVNA JEDŮ

PŘÍBĚH O TRIBUTU

BÝK Z MOŘE

NA KRÉTU

ŽALÁŘ POD KNÓSSEM

BÝČÍ MUŽ

OPUŠTĚNÍ A ÚTĚK

OTEC A SYN

THÉSEUS KRÁLEM

ZÁVĚREM

POTOMSTVO ECHIDNY A TÝFÓNA

HÉRAKLOVO BĚSNĚNÍ

DOSLOV

SEZNAM POSTAV

PODĚKOVÁNÍ

Věnováno všem hrdinům, o kterých nikdo nikdy neslyšel.

Možná mezi ně patříte i vy.

PŘEDMLUVA

Hrdinové jsou svým způsobem pokračováním mé knihy Mýty, která se věnovala příběhu o samotném počátku všech věcí, zrození Titánů a bohů a stvoření lidstva. Není nutné číst obě knihy v tomto pořadí, ale v poznámkách pod čarou se budu odkazovat (s číslem stránky v paperbackovém vydání) na příběhy, postavy a mytické události, kterými jsme se již zabývali a najdete je podrobně popsané v Mýtech. Pro některé čtenáře jsou poznámky pod čarou rušivé, ale bylo mi řečeno, že v předchozí knize se spoustě lidí líbily, a tak doufám, že vám nebudou na obtíž a budete se jim věnovat dle vlastní libosti.

Vím, jak krkolomná jsou některá řecká jména – jsou plná dlouhých samohlásek, F a X. Tam, kde to bylo možné, jsem po-užíval takovou jejich podobu, která dnešnímu čtenáři „jde přes jazyk“ co nejsnadněji. Soudobí Řekové budou překvapeni, jak jsme jejich nádherná jména překroutili, a čtenáři dobře znalí antické literatury budou nad mými návrhy možná kroutit hlavou, ale jsou to právě jen návrhy – ať chcete vyslovovat Augeiás nebo Augiáš, Epidauros nebo Epídavros, Achillés nebo Achilleus, postavy a příběhy jsou pořád stejné.

Stephen Fry

ÚVOD

Zeus sedí na svém trůnu. Vládne nebesům a světu pod nimi. Jeho sestra a manželka Héra vládne spolu s ním. Zbytek rodiny, desítka olympských bohů, si rozdělil povinnosti a oblasti života smrtelníků. Na samotném počátku sestupovali bohové mezi lidi a stýkali se s nimi. S některými se přátelili, s jinými se milovali, další znásilňovali, trestali, mučili, proměňovali ve květiny, stromy, ptáky a brouky, zkrátka se všemožně vměšovali, zaplétali, naváželi a pletli do našich životů. Ale pak přicházely nové a nové věky, časy se měnily, a jak lidstvo sílilo a vzkvétalo, četnost těchto vzájemných styků pomalu klesala.

Ve věku, ve kterém dnes žijeme, jsou bohové stále všude kolem nás, mají mezi námi své oblíbence i ty méně oblíbené, řídí naše kroky a házejí nám klacky pod nohy, ale PROMÉTHEŮV dar ohně nabídl lidstvu možnost starat se o své vlastní záležitosti, vybudovat své městské státy, království a dynastie. Byl to opravdový oheň, co hořel a pálil a dal lidem moc tavit, kovat, vyrábět a tvořit, ale byl to zároveň i vnitřní oheň; díky Prométheovi jsme dnes nadaní božskou jiskrou, ohněm tvořivosti, vědomím, které kdysi bývalo vyhrazeno pouze bohům.

Zlatý věk přešel ve věk hrdinů – mužů a žen, kteří berou osud do vlastních rukou, kteří využívají svých lidských vlastností – odvahy, vynalézavosti, ambicí, rychlosti a síly – a konají úžasné věci, porážejí příšerné stvůry a zakládají slavné kultury a rodové linie, jež mění svět. To v nich hoří božský oheň, který z nebes ukradl jejich zastánce Prométheus. Bojí se bohů, kteří je stvořili, respektují je a uctívají, ale někde v hloubi duše cítí, že se s nimi mohou měřit. Lidstvo dorůstá do puberty.

Samotný Prométheus – Titán, který nás stvořil, oblíbil si nás a bojoval za nás – dál snáší svá hrozivá muka: připoután okovy na skalním štítu denně očekává přílet dravce, který se k němu snese ze žhnoucího slunce, rozpárá mu bok, vyklove játra a přímo před ním je pozře. Protože je nesmrtelný, rána se mu přes noc zahojí, ovšem další den se vše opakuje znovu. A znovu.

Prométheus, jehož jméno znamená „předvídavý“, předpověděl, že teď, když oheň pronikl do světa lidí, jsou dny bohů sečteny. Diovo rozhořčení pramení nejenom z přítelovy zrady, nýbrž také z hluboko ukryté, ovšem neutuchající obavy, že člověk jednoho dne přeroste své stvořitele.

Prométheus rovněž předvídal, že přijde den, kdy bude osvobozen. Hrdina z rodu smrtelníků vystoupá na horu, rozbije jeho okovy a ukončí Titánova muka. A pak společně zachrání Olympany.

Ale proč by bohové potřebovali zachraňovat?

Po stovky generací doutnala pod povrchem země hluboká zloba. Když Titán KRONOS vykastroval svého otce, prvotního boha nebes ÚRANA, a mrštil jeho genitálie přes celé Řecko, povstala z míst, kam dopadly krůpěje jeho krve a semene, rasa obrů. Tyto „chtonické“ bytosti stvořené ze samotné země jsou přesvědčené o tom, že přijde chvíle, kdy se jim podaří převzít vládu od Kronových arogantních a namyšlených dětí, totiž od olympských bohů. Obři jen čekají na ten den, kdy povstanou proti Olympu a nastane epocha jejich vlády.

Prométheus mžourá proti slunci a taky čeká na svou chvíli.

Smrtelníci se mezitím věnují svým smrtelným záležitostem, pracují, sní, žijí, milují a umírají ve světě, ve kterém stále žijí více či méně přátelské nymfy, fauni, satyři a další duchové moří, řek, hor, luk, lesů a polí, ale také nezanedbatelný počet hadů a draků – často potomků prehistorické bohyně země GAIE a TARTARA, boha podzemních hlubin. Jejich potomci, příšerná ECHIDNA a TÝFÓN, přivedli na svět řadu jedovatých a obludných tvorů, kteří pustoší krajinu a oceány, jež se lidé pokoušejí opanovat.

Když smrtelníci bojovali o přežití v takovém světě, cítili potřebu prosit bohy, odevzdávat se jim, obětovat jim a lichotit jim svou chválou a modlitbami. Ale někteří muži a některé ženy se začínají spoléhat na své vlastní schopnosti a důvtip. A právě to jsou muži a ženy, které – buď s pomocí bohů, nebo bez ní – promění svět, aby v něm lidstvo mohlo vzkvétat. To jsou hrdinové.

HÉŘIN SEN

Snídaně na hoře Olymp. Zeus sedí v čele dlouhého kamenného stolu, usrkává nektar a přemýšlí o dni, který právě začal. Ostatní olympští bohové jeden po druhém přicházejí a zaujímají svá místa. Jako poslední přijde Héra a usedne k opačnému konci stolu, naproti manželovi. V obličeji je rudá, vlasy má rozcuchané. Zeus se na ni překvapeně zahledí.

„Za celé ty roky, co tě znám, jsi nikdy nepřišla pozdě k snídani. Ani jedinkrát.“

„Máš pravdu,“ řekne Héra. „Přijmi mou omluvu, ale spala jsem špatně a jsem celá rozrušená. V noci jsem měla znepokojivý sen. Velice znepokojivý. Mám ti ho vyprávět?“

„Rozhodně,“ zalže Zeus, který stejně jako my všichni vůbec nestojí o to, aby mu druzí vyprávěli své sny.

„Zdálo se mi, že čelíme útoku,“ začne Héra. „Tady na Olympu. Obři povstali, vylezli na vrchol hory a napadli nás.“

„Ale, ale…“

„Bylo to vážné, Die. Celé jejich pokolení se dralo nahoru a útočili na nás. A tvoje blesky se od nich odrážely stejně neškodně jako borové jehlice. Vůdce obrů, ten největší a nejsilnější, si mě vyhlédl a snažil se… mě… oplodnit.“

„To musel být opravdu znepokojivý sen, drahá,“ opáčí Zeus. „Ale konec konců to byl jen sen.“

„Určitě? Byl to jen sen? Všechno jsem to viděla tak jasně. Připadalo mi to spíš jako vidina. Možná proroctví. Ta už jsem mívala, to přece víš.“

To byla pravda. Héra byla sice bohyní manželství, rodiny, slušnosti a pořádku, ale nebylo by správné zapomínat, že měla zároveň mocný dar věštectví.

„Jak to všechno dopadlo?“

„Podivně. Zachránil nás tvůj přítel Prométheus a…“

„Není to můj přítel,“ odsekne Zeus. Jakákoli zmínka o Prométheovi je na Olympu zakázaná. Pouhý zvuk jména jeho někdejšího přítele je pro Dia jako kapka citrónové šťávy do otevřené rány.

„Jak myslíš, můj drahý. Já jenom říkám, co se mi zdálo, co jsem viděla. Víš, zvláštní je, že Prométhea v tom snu doprovázel smrtelník. A právě ten ze mě strhl toho obra, srazil ho dolů z Olympu a všechny nás zachránil.“

„Smrtelník, říkáš?“

„Ano. Člověk. Smrtelný hrdina. A v tom snu mi bylo jasné – nevím jak ani proč, ale bylo to naprosto jasné, že ten muž pochází z Perseova rodu.“

„Z rodu Perseova, říkáš?“

„Z rodu Perseova. O tom nemůže být pochyb. Mohl bys mi podat nektar, drahý?“

Zeus nechá mísu kolovat.

Perseus.

To jméno už dlouho neslyšel.

Perseus…

PERSEUs

ZLATÝ DÉŠŤ

Akrisios, vládce Argu,[1] se nemohl dočkat mužského potomka a dědice království, a tak se otázal delfského orákula, zda a kdy se mu narodí syn. Od kněžky se mu dostalo znepokojivé odpovědi:

Král Akrisios nebude mít syna, ale zemře rukou svého vnuka.

Akrisios miloval svou jedinou dceru DANAÉ,[2] ale vlastní život miloval víc. Z věštby jasně vyplývalo, že by měl udělat všechno, co bylo v jeho moci, aby se k ní žádný muž v produktivním věku nedostal moc blízko. Z toho důvodu nařídil vybudovat pod palácem bronzovou komnatu a uvrhl svou dceru do tohoto třpytivého, neproniknutelného vězení. Vybavil ji však veškerým přepychem a dopřál Danaé společnost jejích komorných. Koneckonců, říkal si, když svou dceru zavíral do žaláře, přece nemám srdce z kamene.[3]

Zabezpečil bronzovou komnatu, aby do ní nikdo nepronikl; nepočítal však s choutkami vševidoucího, všemohoucího Dia, jehož chtivé oko padlo na Danaé, a hned začal přemýšlet, jak do uzavřené komnaty proniknout a ukojit svůj chtíč. Měl rád výzvy. Během své dlouhé kariéry krále bohů na sebe vzal nespočet exotických podob, aby v nich nadbíhal žádoucím ženám, a čas od času i mužům. Bylo mu jasné, že pokud chce získat Danaé, musí přijít s něčím lepším než s obvyklými býky, medvědy, kanci, hřebci, orly, jeleny a lvy. Potřeboval něco neotřelého…

Jedné noci se do princezniny komnaty úzkými štěrbinami snesl zlatý déšť, který stekl Danaé do klína a vnikl do ní.[4] Byla to poněkud neobvyklá forma soulože, ale Danaé otěhotněla a později s pomocí svých věrných společnic porodila zdravého smrtelného chlapce, kterému dala jméno PERSEUS.

Spolu se zdravím dostal Perseus do vínku velice dobře vyvinuté plíce, a přestože se Danaé i její komorné ze všech sil snažily jej utišit, jeho dětský křik pronikl z bronzového vězení a donesl se až k uším jejího otce nahoře v paláci.

Když spatřil svého vnuka, byl bez sebe zlostí.

„Kdo si dovolil vstoupit do tvé komnaty? Řekni mi jeho jméno a já ho nechám vykastrovat, mučit a oběsit na vlastních střevech.“

„Otče, myslím, že to byl sám král nebes, kdo ke mně sestoupil.“

„Chceš mi říct – nemohlo by to dítě aspoň na chvilku zmlknout?! – chceš mi říct, že to byl Zeus?“

„Nemohu lhát, otče. Byl to on.“

„To určitě. Byl to bratr některé z tvých komorných, že ano?“

„Ne, otče. Byl to, jak jsem řekla, Zeus.“

„Jestli ten parchant nepřestane ječet, udusím ho tímhle polštářem.“

„Jenom má hlad,“ řekla Danaé a přiložila si Persea k prsu.

Akrisius horečně přemýšlel. Přestože své dceři pohrozil, že její dítě udusí polštářem, věděl, že není horšího zločinu než vraždit vlastní krev. Taková vražda by vyvolala hněv Fúrií, které by vystoupaly z podsvětí, pronásledovaly ho na samotný konec světa a bičovaly ho svými železnými biči, až by mu na těle nezbyl ani kousek kůže. Neskoncovaly by s ním, dokud by nezešílel bolestí. Ovšem podle věštby orákula nemohl dopustit, aby tento jeho vnuk žil. Leda by…

Akrisios počkal do noci, aby lidé z města nic neviděli, a nechal Danaé a malého Persea zavřít do dřevěné truhly. Jeho vojáci přibili víko a shodili truhlu z útesů do moře.

„Tak,“ prohlásil Akrisios a oprášil si ruce, jako by se tím zříkal veškeré odpovědnosti. „Jestli umřou, což je naprosto jisté, nikdo nemůže říct, že jsem je zabil já. Za to už můžou vlny, útesy a žraloci. Anebo bohové. Ale já určitě ne.“

A s těmi proradnými slovy se král Akrisios díval za truhlou, dokud se mu neztratila ve vlnách.

DŘEVĚNÁ TRUHLA

Vlny a mořské proudy si s dřevěnou truhlou pohazovaly a hrály, nesly ji od ostrova k ostrovu, od pobřeží k pobřeží, ale nikde ji nenechaly ani rozbít o útesy, ani bezpečně přistát v písčitých mělčinách.

Danaé uvnitř truhly kojila svého chlapce a čekala, až přijde konec. Druhý den divoké plavby najednou ucítila náraz a zaslechla ohlušující ránu. Na chvilku zavládlo ticho, pak to ve víku truhly zapraskalo. Najednou dovnitř proniklo sluneční světlo a spolu s ním pach rybiny a křik racků.

„Ale, ale,“ ozval se přátelský hlas, „tomuhle říkám úlovek.“

Zachytili se do rybářských sítí. Muž, kterému ten hlas patřil, natáhl svalnatou paži a pomohl Danaé vystoupit z truhly.

„Neboj se,“ řekl, přestože se ve skutečnosti sám docela bál. Co tohle všechno mělo znamenat? „Mé jméno je Diktys[5] a tohle je moje posádka. Neublížíme ti.“

Ostatní rybáři se tlačili kolem nich a stydlivě se usmívali, ale Diktys je rozehnal. „Ať se dáma může nadechnout. Copak nevidíte, že je unavená? Přineste chleba a víno!“

O dva dny později přistáli ve svém domovském přístavu na ostrově Serifu. Diktys vzal Danaé a Persea do svého domku za dunami.

„Má žena zemřela při porodu našeho syna, tak mi tě snad posílá Poseidón, abys zaujala její místo – ne že bych…,“ dodal překotně, „samozřejmě nemyslím, že… ani bych si nedovolil…“

Danaé se zasmála. Prostředí plné laskavosti a prostoty bylo přesně to, co pro vychování svého syna potřebovala. Bezelstná vlídnost toho muže byla něco, co za celý život ještě nepoznala. „Jsi až příliš laskavý,“ odpověděla. „Přijímáme tvou nabídku. Že ano, Persee?“

„Ano, matko, jak si přeješ.“

Ne, tohle není zázrak s mluvícím miminkem. Na Serifu mezitím uplynulo sedmnáct let a z Persea je pohledný a silný mladý muž. Díky adoptivnímu otci Diktovi je zdatným námořníkem a rybářem. I na rozbouřeném moři dokáže stát na palubě a harpunou lovit prchající mečouny, holou rukou chytá pstruhy v dravé říčce, běhá rychleji, dohodí dál a vyskočí výš než jakýkoli jiný muž na Serifu. Zápasí, jezdí na divokých oslech, dokáže podojit krávu i zkrotit býka. Je prchlivý, někdy snad i trochu vychloubačný, ale jeho matka Danaé je na něj právem hrdá a ví, že je tím nejlepším a nejodvážnějším jinochem na celém ostrově.

Prostota Diktova příbytku připadala Danaé ještě pozoruhodnější, když se dozvěděla, že tento skromný rybář je bratrem serifského krále Polydekta. Vladař ostrova byl ovšem ve všech ohledech Diktovým pravým opakem: samolibý, krutý, nepoctivý, chamtivý, prostopášný, marnotratný a panovačný. Zpočátku si nově příchozích v bratrově domě vůbec nevšímal, ale v posledních letech to jeho černé srdce víc a víc táhlo k překrásné matce toho kluka, toho otravně dokonalého kluka.

Perseus měl šestý smysl pro to, aby se stavěl do cesty mezi svou matku a krále, kterého to nesmírně rozčilovalo. Polydektés si pro své návštěvy záměrně vybíral chvíle, kdy věděl, že jeho bratr nebude doma, ale pokaždé tam narazil na toho protivného Persea.

„Mami, mami, neviděla jsi moje běžecké sandály?“ – „Mami, mami! Pojď k moři a podívej se, jak dlouho vydržím s hlavou pod vodou.“

Bylo to nesnesitelné.

Dokud Polydektés nepřišel na způsob, jak se toho kluka zbavit. Rozhodl se využít jeho marnivosti, hrdosti a bouřlivé povahy.

Nechal po celém ostrově rozhlásit, že všichni mladí muži jsou zváni do paláce na hostinu, kterou se oslaví Polydektovo rozhodnutí ucházet se o ruku HIPPODAMEIE, dcery krále OINOMAA z Písy.[6] To byl dost odvážný a překvapivý krok. Podobně jako králi Akrisiovi z Argu orákulum předpovědělo, že zahyne rukou vlastního vnuka, Oinomaovi věštba zvěstovala, že jej zabije jeho zeť. A tak král ve snaze, aby se jeho dcera nikdy neprovdala, vyzýval všechny její nápadníky k závodu na válečných vozech, přičemž poražený měl přijít o život. Oinomaos byl ovšem neporazitelný vozataj, a tak se na kůlech kolem závodní dráhy postupně objevil víc než tucet hlav mladých mužů, kteří si věřili a přijali jeho výzvu. Hippodameia byla překrásná, Písa bohatá a nápadníků stále dost.

Danaé byla ráda, když se dozvěděla, že i Polydektés se rozhodl zvednout hozenou rukavici. Už dlouho se v jeho přítomnosti necítila dobře a překvapivá novina, že jeho srdce touží po jiné, pro ni byla velikou úlevou. Navíc byl tak velice laskav, že pozval jejího syna na hostinu, aby dokázal, že vůči němu nechová žádnou zášť.

„Takové pozvání je veliká čest,“ řekla Perseovi. „Nezapomeň mu pěkně poděkovat. Moc nepij a nemluv s plnou pusou.“

Polydektés usadil mladého Persea na čestné místo po své pravici a pravidelně mu doléval do poháru silné víno. Lákal mladíka na návnadu stejně dovedně, jako sám Perseus lákal na návnadu ryby.

„Ano, ten závod vozatajů bude nepochybně obtížný,“ říkal, „ale všechny přední rody tady na Serifu mi slíbily, že mi do spřežení dodají své nejlepší koně. Můžu snad i u tebe a tvé matky doufat, že…?“

Perseus se začervenal. Za nuzné poměry, ve kterých žil, se už odnepaměti styděl. Mladí muži, se kterými sportoval, zápasil, lovil a nadbíhal děvčatům, měli své sluhy a stáje, zatímco on žil v rybářském domku za dunami. Jeho přítel Pyrrho míval za horkých nocí u lůžka otroka, který ho ovíval vějířem. Perseus spával venku na písku a ze snu ho probudilo spíš štípnutí kraba než služtička se sklenicí čerstvého mléka.

„Já bohužel koně jako takového nemám,“ řekl tiše.

„Koně jako takového? Nevím, jak si ‚koně jako takového‘ představit.“

„Vlastně nemám nic moc kromě šatů, které mám na sobě. A pak ještě sbírky lastur, o které jsem slyšel, že by jednoho dne mohla mít docela slušnou cenu.“

„Aha. Aha. Už rozumím. Pochopitelně.“ Polydektův soucitný úsměv Persea zabolel víc než posměch. „Bylo přehnané čekat, že mi pomůžeš.“

„Ale já bych ti rád pomohl!“ vyhrkl Perseus až příliš hlasitě. „Udělám pro tebe cokoli. Jen řekni.“

„Opravdu? No, je tu jedna věc, ale…“

„Co?“

„Ne, ne, to po tobě nemůžu chtít.“

„Tak povídej, o co jde?“

„Vždycky jsem doufal, že mi jednoho dne někdo přinese…, ale to po tobě nemůžu chtít, vždyť jsi ještě chlapec.“

Perseus uhodil pěstí do stolu. „Co ti mám přinést? Jen řekni. Jsem silný. Jsem odvážný. Jsem vynalézavý. Jsem…“

„… možná trochu opilý?“

„Ale vím, co říkám.“ Perseus se nejistě zvedl od stolu a tak, aby ho všichni kolem slyšeli, prohlásil: „Řekni, můj králi, co ti můžu přinést, a já tvoje přání splním. Ať bude jakékoli.“

„Tak dobrá,“ řekl Polydektés a provinile pokrčil rameny jako někdo, kdo se vzdává, protože byl zatlačen do kouta. „Když na tom náš hrdina trvá, je tu jedna věc, kterou jsem vždycky chtěl. Zajímalo by mě, jestli bys mi dokázal přinést hlavu Medúzy.“

„Žádný problém,“ prohlásil Perseus. „Hlavu medúzy? Už se to nese.“

„Opravdu? Myslíš to vážně?“

„Přísahám při Diovu plnovousu.“

O něco později dovrávoral Perseus domů, kde na něj čekala matka.

„Jdeš pozdě, drahoušku.“

„Mami, co je to medúza?“

„Persee, ty jsi pil?“

„Trochu. Jednu číši, možná dvě.“

„Nebo dva džbány, jak tě tak poslouchám.“

„No ale vážně, mami, co je to medúza?“

„A proč to chceš vědět?“

„Zaslechl jsem, jak si o ní povídají, tak mě to zajímá.“

„Kdybys na chvilku přestal přecházet sem a tam jako lev v kleci a posadil se, tak bych ti to řekla,“ pravila Danaé. „Medúza byla podle legend překrásná mladá žena, které se zmocnil bůh moře Poseidón.“[7]

„Zmocnil?“

„Bohužel pro ni se to stalo na podlaze chrámu zasvěceného bohyni Athéně, a tu takové rouhání natolik pobouřilo, že Medúzu krutě potrestala.“

„Medúzu? Snad Poseidóna.“

„Bohové se navzájem netrestají. Aspoň většinou ne. Místo toho trestají nás.“

„A jak Athéna potrestala Medúzu?“

„Proměnila ji v Gorgonu.“

„Kruciš,“ vyhrkl Perseus. „No a co je to Gorgona?“

„Gorgona je… No, Gorgona je hrozivá stvůra, která má místo zubů kančí špičáky, měděné drápy ostré jako břitva a místo vlasů klubko jedovatých hadů.“

„Nepovídej!“

„Aspoň se to tak říká.“

„A co přesně znamená to ‚zmocnil‘?“

„No tak,“ okřikla ho Danaé a pleskla ho přes rameno. „Na světě jsou jen dvě další, které se jí podobají, Sthenó a Euryalé, ale ty už se jako Gorgony narodily. Jsou to nesmrtelné dcery prastarých božstev moře, Forkýna a Kéty.“

„A tahle Medúza je taky nesmrtelná?“

„Myslím, že ne. Původně byla přece člověkem…“

„Jasně… Takže kdyby… čistě teoreticky… kdyby ji někdo chtěl zabít…?“

Danaé se zasmála. „Tak by to byl hlupák. Ty tři žijí společně kdesi na liduprázdném ostrově. A Medúza má zvláštní zbraň, ještě nebezpečnější než hadi, špičáky a drápy dohromady.“

„A jakou?“

„Stačí jediný její pohled a proměníš se v kámen.“

„Jak to myslíš?“

„Tak, jak to říkám: Kdo jí byť jenom na okamžik pohlédne do očí, zkamení.“

„Hrůzou?“

„Ne, doopravdy. Promění se navěky v kámen. Stane se z něj socha.“

Perseus se podrbal na bradě. „Aha. Takže to je Medúza? Docela jsem doufal, že se z ní vyklube nějaké obří kuře nebo třeba divočák nebo tak něco…“

„A proč jsi to vůbec chtěl vědět?“

„No, víš, já tak nějak slíbil Polydektovi, že mu přinesu její hlavu.“

„Cože?“

„Abys rozuměla, původně chtěl koně, ale potom jsme to nějak zamluvili, a když přišla řeč na tu Medúzu, tak jsem mu slíbil, že mu přinesu její hlavu…“

„Hned zítra ráno půjdeš zpátky do paláce a vysvětlíš mu, že nic takového dělat nebudeš.“

„Ale…“

„Žádné ale! Tenhle nápad pusť rychle z hlavy. Co ho to vůbec napadlo? Nikdy jsem neslyšela, že by si někdo vymyslel něco tak bláznivého. Teď si běž lehnout, ať z tebe vyprchá to víno. A pro příště si pamatuj: nanejvýš dvě číše vína za večer. Jasné?“

„Ano, mami.“

Perseus se odebral na lože, jak mu to matka nařídila, ale když se probudil, zmocnila se ho vzpurná nálada.

„Odpluju z ostrova a najdu tu Medúzu,“ prohlásil u snídaně, a ať se Danaé snažila sebevíc, nic z toho, co říkala, jej nepřimělo změnit názor. „Slíbil jsem to před všemi ostatními. Je to otázka cti. Jsem dost starý na to, abych se vypravil do světa. Zažil dobrodružství. Víš, jak jsem hbitý a silný. Jak jsem vynalézavý. Není se čeho bát.“

„Promluv s ním ty, Dikte,“ povzdychla si zoufalá Danaé.

Diktys a Perseus se šli projít po pláži a strávili venku skoro celé dopoledne. Když se vrátili, Danaé pohasla poslední naděje.

„Je to, jak říká, Danaé. Už je dost starý na to, aby se rozhodoval sám za sebe. Tu Medúzu pochopitelně nikdy nenajde. Pokud vůbec existuje. Nech ho odplout na pevninu, ať se trochu porozhlédne po světě. Uvidíš, že se brzy vrátí. A navíc se o sebe opravdu dokáže postarat sám.“

Loučení matky se synem bylo na jedné straně uplakané a nešťastné, na druhé straně plné konejšivého poplácávání po zádech a zdravého sebevědomí.

„Nic se o mě neboj, mami. Už jsi někdy viděla někoho, kdo by běhal rychleji než já? Co by se mi mohlo stát?“

„Tohle Polydektovi nikdy neodpustím. Nikdy.“

„Aspoň něco,“ pomyslel si Diktys.

Na své lodi odvezl Persea na pevninu. „Nevěř nikomu, kdo ti bude něco nabízet zadarmo,“ varoval ho. „Narazíš na spoustu lidí, kteří se budou tvářit jako tví přátelé. Někteří to možná budou myslet upřímně, ale jiní docela určitě ne. V přístavu se nerozhlížej, jako by to bylo první velké město, které jsi v životě viděl. Dělej, že to pro tebe není nic nového. Tvař se sebejistě. A nezdráhej se zeptat na radu orákula.“

Diktys nevěděl, kolik z jeho dobře míněných rad si Perseus doopravdy vezme k srdci. Měl toho chlapce rád a jeho matku ještě raději, takže ho trápilo, že mu sám pomáhá v jeho bláhovém dobrodružství. Ale jak sám vysvětlil Danaé, Perseus už na to byl dost starý, a kdyby z domu odešel ve zlém, bylo by ještě těžší smířit se s tím, že už tam není.

Když dopluli na pevninu, uvědomil si Perseus, jak malá a chatrná je Diktova rybářská loďka ve srovnání s velikými loděmi, které kotvily v přístavu. Muž, kterému říkal otče už od chvíle, kdy se naučil mluvit, mu najednou také připadal malý a chatrný. Perseus ho láskyplně objal a přijal od něj pár stříbrných mincí. Pak slíbil, že se pokusí poslat na ostrov zprávu, jakmile bude mít něco, co stojí za vzkázání, a trpělivě stál na molu a mával na rozloučenou, dokud se mu Diktys i jeho rybářská loďka neztratili z očí, přestože už se nemohl dočkat, až vyrazí poznávat podivuhodný svět pevninského Řecka.

SETKÁNÍ V DUBOVÉM HÁJI

Perseus byl kosmopolitním životem v přístavu ohromen a okouzlen. Lidem kolem jako by vůbec nezáleželo na tom, kdo je, leda by ho chtěli připravit o některou z těch mála stříbrných mincí, které měl. Netrvalo dlouho a pochopil, že Diktys měl pravdu: Pokud chce Polydektovi přinést hlavu Medúzy, bude potřebovat pomoc. Apollónova věštírna v Delfách byla dost daleko, ale aspoň byla otevřená každému.[8]

Postavil se na konec dlouhé řady prosebníků a po dvou dnech čekání konečně stanul před kněžkou.[9]

„Co si přeje vědět Perseus?“

Perseus tiše zalapal po dechu. Znala jeho jméno!

„Já… no, já… chci vědět, jak najít a zabít Gorgonu Medúzu.“

„Perseus musí cestovat do země, kde lidé nežijí ze zlatých klasů bohyně Démétér, ale z ovoce zrajícího na dubu.“

Perseus stál a čekal v naději, že se dozví víc, ale věštkyně už nepromluvila. Jeden z kněžích jej odtáhl stranou.

„Tak pojď, pojď. Pýthie promluvila. Zdržuješ ostatní.“

„A ty snad chápeš, co tím myslela?“

„Mám lepší věci na práci než poslouchat každé proroctví, které vypustí z úst. Můžeš si být jistý, že to bylo moudré a pravdivé.“

„Ale kde najdu zemi, kde lidé žijí z ovoce zrajícího na dubu?“

„Ovoce zrající na dubu? Nic takového přece není. No tak už běž!“

„Já vím, jak to myslela,“ ozvala se jedna stará žena, která spolu s dalšími lidmi z okolí přicházela každý den a pozorovala zástup prosebníků, kteří sem putovali pro radu. „Ona ti tím chtěla říct, abys navštívil orákulum v Dodóně.“

„Další orákulum?“ povzdychl si Perseus sklesle.

„Lidé v tom kraji melou mouku ze žaludů, které padají z dubů zasvěcených Diovi. Slyšela jsem, že ty stromy mluví. Dodóna leží daleko na severu, chlapče,“ dodala. „Hodně, hodně daleko.“

A v tom měla pravdu. Ze stříbrných mincí už Perseovi nic nezbylo, a tak cestou na sever přespával v houštinách a živil se převážně fíky a ořechy. Když konečně doputoval do cíle, asi na něj byl dost žalostný pohled, protože ženy v Dodóně se ho laskavě ujaly. Hladily ho po vlasech a nabídly mu vynikající chléb z žaludové mouky namazaný ostrým kozím tvarohem a oslazený medem.

„Jdi hned brzy ráno,“ radily mu. „Dokud je chládek, jsou duby hovornější než za odpoledního vedra.“

Když Perseus druhý den za rozbřesku vyrážel směrem k posvátnému háji, nad krajinou ležela hustá mlha jako neproniknutelný závoj.

„Ehm… dobrý den,“ řekl pod stromy a připadal si při tom velice hloupě. Duby byly vysoké, statné a krásné na pohled, ale neměly ani ústa, ani nic, co by připomínalo tváře či výraz.

„Kdo jsi?“

Perseus sebou trhl. Tohle byl jednoznačně hlas. Klidný, tichý, ženský, ale přitom silný a nesmlouvavý.

„Tak se ptej.“

Další hlas! Tentokrát jako by v něm byl náznak opovržení.

„Jmenuju se Perseus. Přišel jsem…“

„Ale my přece víme, kdo jsi,“ řekl mladý muž, který vystoupil ze stínu stromů.

Byl to čarokrásný, velmi neobvykle oděný jinoch. Kromě bederní roušky, klobouku s úzkou krempou a okřídlených sandálů byl úplně nahý.[10] Perseus si všiml dvou živých hadů, kteří se kroutili kolem hole, o niž se opíral.

Za ním se objevila žena se štítem. Byla vysoká, zasmušilá a krásná. Když na něj upřela své zářivě šedé oči, Perseus pocítil nával něčeho, co nedokázal pojmenovat. Usoudil, že to bude posvátná úcta, a tak před ní sklonil hlavu.

„Neboj se, Persee,“ řekla. „Tvůj otec nás poslal, abychom ti pomohli.“

„Můj otec?“

„Je to i náš otec,“ řekl mladý muž. „Ten, který svolává mraky a rozpoutává bouře.“

„Nebeský otec a král,“ dodala zářící žena.

„Z-Z-Zeus?“

„Přesně ten.“

„Takže chcete říct, že to je pravda? Zeus je můj otec?“

Perseus nikdy neuvěřil matčině historce o tom, jak k ní Zeus sestoupil jako zlatý déšť. Celé mládí byl přesvědčen, že jeho pravým otcem byl nějaký potulný zpěvák nebo dráteník, který matce ani nestačil říct své jméno.

„Přesně tak, bratře Persee,“ řekla vysoká žena.

„Bratře?“

„Já jsem Athéna, dcera Dia a Métis.“

„Hermés, syn Dia a Maii,“ řekl jinoch a uklonil se.

Pro mladíka, kterého si matka po celé jeho dětství střežila jako oko v hlavě, to bylo dost veliké sousto. Oba Olympané mu řekli, že na něj Zeus dohlížel už od jeho narození. Že provedl dřevěnou truhlu mořskými proudy, aby se zachytila v Diktově síti. Že Persea pozoroval, když vyrůstal a sílil, a neuniklo mu ani to, že přijal Polydektovu výzvu. Obdivoval jeho odvahu a vyslal své dva oblíbené potomky, aby nevlastnímu bratrovi pomohli získat Medúzinu hlavu.

„Vy mi opravdu pomůžete?“ zeptal se Perseus. Něco takového by ho ani v jeho nejsmělejších představách nenapadlo.

„Nemůžeme za tebe zabít Gorgonu,“ řekl Hermés, „ale můžeme ti trochu pomoct, abys měl v boji s ní nějakou šanci. Tohle by se ti mohlo hodit.“ Sklonil hlavu a zadíval se na sandály, které měl na nohou. „Na mého bratra Persea,“ zavelel. Sandály se samy odpoutaly od jeho nohou a rozlétly se k Perseovi. „Nejdřív si sundej svoje.“

Perseus to udělal a kouzelné sandály se mu vzápětí samy nazuly.

„Budeš mít dost času, aby sis na ně zvykl,“ poznamenala Athéna, která s pobavením sledovala, jak Perseus poskakuje nad zemí jako tanečník.

„Jsou z tebe zmatené,“ radil mu Hermés. „Nemusíš mávat rukama, abys létal. Stačí na to pomyslet.“

Perseus zavřel oči a zkusil to.

„Ne jako kdyby ses chtěl vykadit. Prostě si představ, že jsi ve vzduchu. To je ono! Už ti to jde.“

Perseus otevřel oči a zjistil, že visí kousek nad zemí. Pak se snesl dolů a s žuchnutím dopadl do trávy.

„Trénuj. V tom to je. A tady máš plášť od našeho strýčka HÁDA. Přehoď si ho přes ramena a nikdo tě neuvidí.“

Perseus vzal plášť do rukou.

„Taky pro tebe něco mám,“ ozvala se Athéna.

„Ano?“ řekl Perseus, odložil plášť a vzal si od ní, co mu podávala. „Tašku?“

„Možná se ti bude hodit.“

Po létajících sandálech a neviditelném plášti byla obyčejná kabela z hnědé kůže pro Persea tak trochu zklamáním, ale snažil se nedávat to moc najevo. „To je od tebe opravdu laskavé. Určitě se mi bude hodit.“

„Bude,“ řekla Athéna. „Ale mám pro tebe ještě něco. Vezmi si tohle…“

Podala mu zbraň s krátkou čepelí, zahnutou jako kosa.

„Buď opatrný, je hodně ostrá.“

„To tedy je!“ vyhrkl Perseus a olízl si z palce krůpěj krve.

„Tohle je harpé a rozřízne úplně cokoli.“

„Čepel je z adamantu,“ dodal Hermés. „Je to přesná replika obrovského srpu, který Gaia vyrobila pro Krona.“

„A tenhle štít je jako žádný jiný,“ řekla Athéna. „Jmenuje se AIGIS. Dobře se o něj starej, aby se vždycky takhle blyštěl jako zrcadlo.“

Perseus si musel zakrýt oči, aby ho neoslňoval odraz slunce na naleštěném bronzu.

„To mám Medúzu oslepit jeho leskem?“

„Sám si musíš přijít na to, jak ho co nejlíp použít, ale věř mi, že bez toho štítu jistojistě neuspěješ.“

„A zemřeš,“ dodal Hermés. „Což by byla škoda.“

Perseus nedokázal skrýt své nadšení. Křidélka u jeho kotníků se zatřepetala a on si uvědomil, že stoupá. Několikrát cvičně máchl harpé.

„Tohle je všechno úžasné. Tak co mám dělat dál?“

„Nemůžeme ti pomáhat se vším. Máš-li se stát hrdinou, musíš se rozhodovat sám za sebe a dělat –“

„Já že jsem hrdina?“

„Můžeš být.“

Hermés a Athéna byli tak nádherní. Zářilo z nich světlo. Všechno, co dělali, jako by se dělo bez nejmenší námahy. Perseus si proti nim připadal upocený a neohrabaný.

Jako by mu četla myšlenky, pravila Athéna: „Rychle si zvykneš na Aigis, na srp, sandály, plášť i kabelu. Jsou to vnější věci. Pokud se tvoje mysl a tvůj duch upínají k cíli, všechno ostatní je bude následovat. Jenom klid.“

„Ale soustřeď se,“ dodal Hermés. „Klid bez soustředění, to je cesta ke zkáze.“

„A soustředění bez klidu vede ke zkáze stejně spolehlivě,“ připomněla Athéna.

„Takže se budu soustředit…,“ řekl Perseus.

„Přesně.“

„… ale klidně?“

„Klidně se soustřeď. To je přesně ono.“

Perseus zůstal chvilku stát a mlčky dýchal způsobem, o kterém doufal, že je klidný, aniž by působil roztěkaně, a zároveň právě tak akorát soustředěný, aby nevypadal neklidně.

Hermés spokojeně přikývl. „Myslím, že tenhle mladý muž má vynikající předpoklady.“

„Ale ani tyhle vaše dary – mimochodem opravdu skvělé – mi nijak nepomůžou najít Gorgony. Ptal jsem se na ně všude možně, ale lidé jako by se nedokázali shodnout, kde vlastně žijí. Na nějakém ostrově daleko na moři, to je jediné, co vím jistě. Ale na kterém ostrově? A ve kterém moři ho hledat?“

„To ti říct nemůžeme,“ prohlásil Hermés, „ale slyšel jsi někdy o FORKÝDÁCH?“

„Neslyšel.“

„Někdy se jim říká také GRAIE, čili Šedivé,“ řekla Athéna. „Stejně jako jejich sestry, Gorgony Sthenó a Euryalé, jsou dcerami Forkýna a Kéty.“

„Jsou staré,“ pokračoval Hermés, „tak staré, že mají dohromady jenom jedno oko a jeden zub.“

„Najdi je,“ radila Athéna. „Všechno vědí, ale nic nepovědí.“

„Když nic nepovědí,“ namítl Perseus, „tak k čemu mi budou? To jim mám pohrozit tím srpem?“

„Ó ne, to ne. Budeš si muset vymyslet něco chytřejšího.“

„A mnohem nápaditějšího,“ dodal Hermés.

„Ale co?“

„Jsem si jistý, že tě něco napadne. Najdeš je v jeskyni na pustém pobřeží Kistén, to se všeobecně ví.“

„Přejeme ti hodně štěstí, bratře Persee,“ řekla Athéna.

„A uvolněného soustředění, protože to je klíčem ke všemu,“ dodal Hermés.

„Sbohem.“

„Hodně štěstí.“

„Počkejte! Počkejte!“ křičel za nimi Perseus, ale postavy obou bohů už se rozplývaly v paprscích ranního slunce a během chviličky úplně zmizely. Zase stál sám uprostřed posvátného dubového háje.

„Aspoň že ten srp je pravý,“ řekl si a zadíval se na ránu na svém palci. „Ta kabela je pravá, ty sandály taky. Aigis je pravá…“

„To mě chceš připravit o zrak?“

Perseus se otočil.

„Dávej si pozor, co děláš s tím štítem,“ napomenul ho podrážděný hlas.

Zdálo se mu, že vychází přímo z kmene majestátního dubu vedle něj.

„Takže vy opravdu umíte mluvit,“ vydechl Perseus.

„Jistěže umíme mluvit.“

„Jenom se s tím nepředvádíme.“

„Proč bychom mluvily, když zrovna nemáme co říct?“

Najednou se celý háj rozezněl hlasy.

„Chápu,“ řekl Perseus. „No, třeba byste mi mohly poradit, kterým směrem do Kistén.“

„Kistény? To je v Aiolii.“

„Vlastně spíš ve Frýgii,“ oponoval jiný hlas.

„Já bych řekl, že to je Lýdie.“

„Každopádně je to na východ.“

„Na sever od Iónie, ale na jih od Propontis.“

„Neposlouchej je, mladíku,“ zapraskal stařičký dub a listí v jeho koruně zaševelilo. „Vůbec tomu nerozumí. Přeleť nad ostrovem Lesbos a pak se dej podél pobřeží Mýsie. Jeskyni Šedivých sester nemůžeš minout. Je pod skalou, která má tvar lasice.“

„Chceš říct jako hranostaj,“ namítl mladý stromek.

„Nemyslíte spíš vydru?“

„Povídá se, že vypadá jako kuna.“

„Ale nesmysl. Ta skála je jako tchoř a nic jiného.“

„Řekl jsem lasice a myslel jsem lasice,“ zabručel starý strom a zatřásl se tak, až v jeho koruně zapraskaly větvě.

„Děkuju,“ vyhrkl Perseus. „Já už raději půjdu.“

Přehodil si kabelu přes rameno, připjal si srp k opasku a pevně uchopil štít. Pak se mimoděk zamračil, jak v duchu zkoušel přesvědčit sandály, aby vzlétly, a během chviličky s triumfálním výkřikem vylétl vzhůru do modravého nebe.

„Hodně štěstí,“ volaly za ním duby.

„A nezapomeň, skála ve tvaru kosmana…“

ŠEDIVÉ STAŘENY

Vpodvečer téhož dne Perseus bezpečně, tedy nohama napřed, přistál na pobřeží Mýsie, kousek od jeskyně na úpatí skály, která alespoň jemu ze všeho nejvíc připomínala rozmáčklou krysu. Když pohlédl směrem na západ, viděl, že HÉLIŮV sluneční kočár už změnil barvu z měděné na červenou, protože se blížil ke krajině HESPERIDEK a ke konci své každodenní pouti.

Perseus vykročil k ústí jeskyně a cestou si přes sebe přehodil plášť, který dostal od Herma, Hádovu kápi. Jakmile mu padla přes hlavu, dlouhý stín, který jej doprovázel v písku, okamžitě zmizel. Všechno kolem bylo trochu tmavší a zamlžené, ale i přes látku pláště bylo vidět dost dobře.

„Tohle nebudu potřebovat,“ řekl si sám pro sebe a odložil srp, kabelu a štít do písku před jeskyní.

Pak sledoval vzdálené hlasy a odlesky světla, až prošel dlouhým a klikatým průchodem. Světla přibývalo a hlasy zněly blíž a blíž.

„Teď jsem ten zub měla mít já!“

„Zrovna jsem si ho nasadila!“

„Tak by mi PEMFRÉDÓ měla půjčit oko!“

„Ach, přestaň remcat, ENÝÓ…“

Když Perseus vstoupil do podzemní prostory, spatřil v mihotavém světle zavěšené lampy tři neskutečně staré babizny. Jejich potrhané šaty, rozcuchané vlasy i vrásčitá kůže byly stejně šedivé jako okolní skála. V prázdné dolní čelisti jedné z nich trčel jediný žlutý zub. Další těkala po jeskyni jediným okem. Vypadaly přesně tak, jak je Hermés popisoval: Měly dohromady jen jedno oko a jeden zub.

U vchodu do jeskyně se povalovala hromada kostí. Babizna se zubem jednu z nich popadla a ohlodávala z ní zbytky hnijícího masa. Ta s okem si vybrala jinou kost a pečlivě, téměř láskyplně si ji prohlížela. Ta třetí, co neměla ani oko, ani zub, prudce zdvihla hlavu a nasála vzduch.

„Cítím smrtelníka,“ vykřikla a ukázala prstem směrem k Perseovi. „Podívej se, Pemfrédó! Použij oko!“

Pemfrédó, ta s okem, se začala poplašeně rozhlížet na všechny strany. „Nikoho nevidím, Enýó.“

„Říkám ti, že tu někdo je. Smrtelník. Cítím to!“ křičela Enýó. „Kousni ho, DEINÓ.[11] Použij ten zub. Kousej. Zakousni ho!“

Perseus se tiše plížil blíž a dával si pozor, aby nešlápl na některou z kostí pohozených na zemi.

„Dej mi to oko, Pemfrédó! Přísahám, že tady cítím lidské maso!“

„Tak na, vezmi si ho!“ Pemfrédó si vydloubla oko z důlku a ta, které říkaly Enýó, dychtivě natahovala ruku, aby si ho vzala. V tu chvíli Perseus skočil mezi ně a oko popadl sám.

„Co to bylo? Kdo? Co?“

Perseus zavadil o Deinó, stařenu se zubem. Pak využil její údiv, při kterém zůstala stát s ústy dokořán, vyškubl jí zub z dásně a halasně se rozesmál.

„Dobrý večer, dámy!“

„Náš zub! Náš zub! Někdo nám vzal náš zub!“

„Kde je to oko? Kdo máte oko?“

„Já mám váš zub, sestry, a mám i vaše oko.“

„Okamžitě nám je vrať!“

„Co si to dovoluješ?“

„Všeho zavčasu,“ prohlásil Perseus. „Mohl bych vám to zakalené staré oko a ten prohnilý starý zub klidně vrátit. K čemu by mi byly? Anebo bych je samozřejmě mohl hodit do moře…“

„Ne! Ne! Zapřísaháme tě!“

„Zapřísaháme…“

„Záleží na vás,“ pokračoval Perseus a obcházel je širokým obloukem. Když je míjel, každá z nich poslepu natahovala kostnaté paže a pokoušela se ho chytit, ale on vždycky stačil ucuknout.

„A co vlastně chceš?“

„Informace. Jste staré. Hodně toho víte.“

„Co bys od nás chtěl vědět?“

„Jak najít vaše sestry, Gorgony.“

„Co po nich chceš?“

„Chtěl bych si Medúzu odvést domů. Anebo aspoň její část.“

„Cha! Jsi blázen. Promění tě v kámen.“

„Ale zas budeš mít sochu.“

„To už jsem o ní slyšel,“ řekl Perseus. „A vy si s tím vůbec nemusíte lámat hlavy. Jenom mi řekněte, kde leží ten ostrov, na kterém je najdu.“

„Nechceš snad našim milovaným sestrám ublížit?“

„Řekněte mi to, nebo hodím vaše oko a váš zub do moře.“

„Libye!“ vyhrkla ta, které říkali Enýó. „Jejich ostrov je u pobřeží Libye.“

„Spokojen?“

„Zabijí tě a pochutnají si na tvém mase, a až se to stane, my se zaradujeme,“ zaskřehotala Deinó.

„A teď nám vrať naše oko a zub.“

„Samozřejmě,“ řekl Perseus. V duchu však usoudil, že ty tři čarodějnice jsou sice staré, ale mají ostré drápy a jsou dost kruté a mstivé, takže nebude od věci, když před nimi získá trochu náskok. „Ale víte co?“ pověděl jim, „pojďme si z toho udělat hru. Zavřete oči a počítejte do sta… No jasně, vy vlastně ani nemusíte zavírat oči. Tak prostě počítejte do sta a já to oko a zub schovám. Budou někde tady v jeskyni, to vám přísahám. Žádné podrazy. Tak jedna, dva, tři, čtyři…“

„Proklínám tě, potomku Prométheův!“

„Ať ti maso shnije na kostech!“

Perseus hbitě přebíhal po jeskyni a počítal s nimi. „Měly byste mi poděkovat… devatenáct, dvacet… a ne mě proklínat,“ křičel, zatímco ho stařeny zasypávaly čím dál odpornějšími nadávkami. „Čtyřicet pět, čtyřicet šest… vsadím se, že takové vzrušení jste si tady za posledních sto let neužily… šedesát osm, šedesát devět… a dalších sto let na tenhle den budete vzpomínat. Nedívejte se, dokud nenapočítáte do sta!“

Když se Perseus vracel chodbou k ústí jeskyně a na pobřeží, slyšel za sebou hašteření, křik a prskání stařen.

„Uhni mi z cesty! No tak uhni!“

„Mám ho! Mám ho!“

„To je kus kosti, ty hloupá huso.“

„Oko! Našla jsem oko!“

„Okamžitě pusť můj jazyk!“

OSTROV GORGON

Perseus se potutelně usmíval, když si z písku bral srp a štít. Schoval ten zub a oko opravdu dobře. Stařenám potrvá několik dní, než je najdou, a tak jistě nepomyslí na to, aby přivolaly nějakého ptáka nebo mořskou nestvůru a varovaly své sestry, že k nim má namířeno. Ale i kdyby to udělaly, on má přece svou úžasnou výzbroj. Ten štít, Aigis, ačkoli… Proč mu Athéna tak kladla na srdce, aby ho udržoval nablýskaný?

Vystoupal nad moře a nabral směr na pobřeží Libye.

Měsíční kočár bohyně SELÉNÉ zářil vysoko na noční obloze a Perseus létal sem a tam podél pevniny a hledal domov Gorgon. Zanedlouho na něj narazil – spíš než ostrov to byla skaliska vyčnívající nad hladinou, a navíc zahalená hustou mlhou. Snesl se níž, aby si to místo mohl prohlédnout. Měsíční světlo sem pronikalo jen velmi tlumeně. Když se vznášel nad ostrůvkem, uvědomil si, že to, co původně považoval za skalnaté útvary, jsou ve skutečnosti sochy v životní velikosti. Sochy tuleňů, racků – a mužů. Tu a tam dokonce i žen a dětí. Tolik umění na tak odlehlém a nehostinném místě rozhodně nečekal.

Pak zahlédl Gorgony. Ležely v kruhu, rukama se navzájem držely v něžném sesterském objetí a tvrdě spaly. Nebylo to úplně tak, jak mu je matka popisovala: Všechny tři měly dlouhé špičáky a bronzové spáry, přesně jak říkala, ale jen jedna měla místo vlasů vlnící se klubko hadů. To bude určitě Medúza. Byla i menší než ty zbylé dvě. V měsíčním světle měla jemnou tvář, zatímco ty druhé dvě měly šupinatou kůži. Její zavřené oči Persea podivně přitahovaly; díval se na ně a představoval si, že by jí stačilo je otevřít jen na vteřinu a jeho život by byl u konce. Jediný pohled…

Ach, co to byl za hlupáka! Najednou pochopil, že ty sochy kolem nejsou umění, že je tu nevytvořil žádný nadaný sochař, že to všechno byly ostatky živých tvorů, kteří se setkali s pohledem Medúzy.

Vznášel se nad zemí a jeho okřídlené sandály se tiše třepetaly. Pomalu tasil zakřivenou čepel a nastavil před sebe štít. Co by teď měl dělat? Najednou pochopil, proč mu Athéna kladla na srdce, že se štít musí lesknout. Nemohl se Medúze podívat do očí, ale její zrcadlový obraz… to bylo něco jiného.

Otočil štít na stranu a díval se na něj, dokud na lesklém kovu nerozeznal spící trojici.

Každý, kdo se kdy pokoušel vytrhnout si z obočí vzdorovitý chloupek, dobře ví, jak obtížné je provádět tak přesné pohyby v převráceném světě za zrcadlem, aniž by se sám poranil. Vlevo je vpravo, vpravo je vlevo, od sebe znamená k sobě a k sobě znamená od sebe. Perseus nakonec naklonil štít tak, aby v něm viděl sám sebe, jak napřahuje srp.

Jenomže nic neviděl! Jak to, že zrcadlo najednou přestalo fungovat?

No jistě! V duchu se proklel za nedostatek důvtipu, rychle si z hlavy stáhl Hádův plášť a nacpal ho do kabely. Nebylo to úplně snadné. S těžkou zbraní v jedné ruce, ještě těžším štítem ve druhé, s myslí sevřenou hrůzou, aby neprobudil spící Gorgony, a zároveň soustředěnou na to, aby se udržel ve správné výšce nad zemí, trvalo opravdu dlouho a stálo ho hodně sil, než plášť schoval a začal si připravovat další krok. Když už v zrcadle jasně viděl svůj obraz, zkoušel si máchnout srpem, aby si zvykl, že všechno vidí obráceně.

Aniž by si to uvědomil, klesl při tom o něco níž. Svištění ostří probudilo hady na Medúzině hlavě; začali se vzpínat a zlověstně syčeli. Perseus naklonil štít dolů a zjistil, že hledí přímo na něj. Bylo jasné, že se Medúza každou chvíli probudí – a s ní možná i její nezničitelné sestry. Snesl se nad její spící tělo se srpem připraveným k útoku. V lesklém povrchu štítu viděl, jak se zavrtěla.

Pak otevřela oči.

Nevěděl, co vlastně čekal, nejspíš ohavnost a hrůzu, určitě ne krásu. Ale přestože Medúziny oči žhnuly hněvem, spatřil v nich něco tak okouzlujícího, že málem podlehl pokušení odvrátit se od zrcadlového obrazu a zahledět se do nich přímo. Rychle to pustil z hlavy a zdvihl čepel ještě výš.

Medúza zírala do štítu. Zvedla hlavu, aby se na Persea mohla podívat přímo, a v tu chvíli mu odkryla své hrdlo. Harpé zasvištěla vzduchem a Perseus cítil, jak pronikla masem a kostí. Snesl se níž, popadl uťatou hlavu a rychle ji strčil do kabely, aby do něj zmítající se, umírající hadi nemohli zatnout zuby.

Pokusil se vzlétnout, ale něco ho drželo za nohy. Zbylé dvě Gorgony, Sthenó a Euryalé, už byly také vzhůru a pokoušely se ho stáhnout na zem. Perseus začal zuřivě kopat a zavelel sandálům, aby se vznesly výš. Když prolétal příkrovem mlhy a stoupal po jasné noční obloze, skřeky běsnících sester ho ještě dlouho provázely, ale on už se ani neohlédl.

A možná udělal chybu. Kdyby se ohlédl, spatřil by něco pozoruhodného. Od toho dne, kdy se jí Poseidón zmocnil v Athénině chrámu, nosila Medúza ve svém lůně dvojčata. Teď, když jí uťal hlavu, konečně našla cestu na svět. Jako první se z jejího krku vydral ven mladý muž se zbraní z ryzího zlata. Dostal jméno CHRÝSÁÓR, což znamená „zlatý meč“.

Hned za ním se z hrdla mrtvé Medúzy vysoukal další tvor. Od zrození překrásné AFRODÍTÉ z mořské pěny, krve a semene Úranova useknutého mužství se nestalo, aby se něco tak krásného a čistého zrodilo z něčeho tak odpudivého. Chrýsáórovým bratrem byl zářivě bílý okřídlený kůň. Zahrabal kopyty a vylétl ke hvězdám, zatímco jeho bratr a obě kvílející sestry zůstaly na ostrově.

Ten kůň dostal jméno PEGAS.

ANDROMEDA A KASSIOPEIA

„Dokázal jsem to! Dokázal!“ křičel Perseus na měsíc.

Opravdu to dokázal. S hlavou Medúzy bezpečně ukrytou v kabele, která mu původně připadala tak nezajímavá, se teď vznášel na vlně euforie. Byl tak nadšený, že dokázal splnit nemožný úkol, až z toho zatočil na špatnou stranu. Místo doleva se stočil napravo a během chvíle zjistil, že se vznáší nad pobřežím, které ještě nikdy neviděl.

Letěl dál a dál, bez obav, zato s rostoucím zájmem o neznámou krajinu, na kterou narazil. A pak mu první paprsky vycházejícího slunce nabídly naprosto nečekanou podívanou. Nádhernou dívku, nahou a přikovanou ke skále.

Přilétl k ní.

„Co tady děláš?“

„Hádej, můžeš třikrát. A kdyby ses mi chtěl podívat do očí, ty jsou o trochu výš.“

„Omlouvám se… Jenom jsem nečekal, že… Můžu ti nějak pomoct? Mé jméno je Perseus.“

„ANDROMEDA, těší mě. Jak to děláš, že visíš ve vzduchu?“

„To je na dlouhé vyprávění. Spíš mi pověz, cos udělala ty, že jsi přikovaná ke skále?“

„No…,“ Andromeda si povzdychla. „Vlastně by se dalo říct, že za to může moje matka. Taky je to na dlouhé povídání, ale už nikam nespěchám, tak ti to klidně řeknu. Mí rodiče KÉFEUS a KASSIOPEIA jsou králem a královnou tohoto kraje.“

„A kde vlastně jsme?“

„V Etiopii. Cos myslel?“

„Promiň. Pokračuj…“

„Za všechno může moje matka. Jednoho dne mi pěkně nahlas řekla, že jsem krásnější než všechny NÉREOVNY a ÓKEANOVNY na světě.“[12]

„Což taky jsi,“ vyhrkl Perseus.

„Ale kuš! Poseidón to zaslechl a tak ho to rozzuřilo, že vyslal strašného mořského draka jménem KETUS, aby zpustošil pobřeží.[13] Nedoplula k nám žádná loď a lidé začínali hladovět. Jsme závislí na námořním obchodu, víš? Rodiče se poradili s kněžkami a věštci a dozvěděli se, že jediná možnost, jak si boha moří usmířit a donutit ho, aby tu stvůru odvolal, je přikovat mě nahou ke skále. Ketus mě sežere, ale království bude zachráněno. Ale ne, už je tady. Podívej!“

Perseus se ohlédl a spatřil obrovskou mořskou nestvůru, která mířila přímo k nim. Bez zaváhání se vrhl do moře a pustil se s ní do boje.

Andromeda přihlížela s pocity obdivu a úlevy, které se pomalu měnily v zoufalství, protože minuty ubíhaly a Perseus se stále ještě nevynořil. Nemohla vědět, že byl na Serifu držitelem rekordu v zadržování dechu pod vodou. Stejně tak netušila, že je vyzbrojen čepelí tak ostrou, že pronikne i Ketovou tlustou a šupinatou kůží. Nakonec ale vykřikla radostí, protože spatřila Perseovu vítězoslavnou tvář, když se vynořil na hladinu zabarvenou krví a velrybím tukem. Nesměle zamával a znovu zaletěl za Andromedou.

„To je neskutečné,“ vykřikla. „Jak jsi to udělal?“

„To nic nebylo,“ řekl Perseus a dvěma ráznými údery harpé přeťal její okovy. „Ve vodě jsem byl vždycky jako doma. Jen jsem ho podplaval s napřaženým ostřím a rozpáral jsem mu břicho. Chceš někam hodit?“

Než přistáli v královském paláci, Andromeda se do něj zamilovala stejně beznadějně, jako on miloval ji.

Kassiopeia byla velice šťastná, když viděla, že je její dcera naživu a ještě si domů přivedla pohledného hrdinu, který by se mohl stát jejím zetěm.

Král Kéfeus ale tiše řekl: „Nezapomínej, drahá, že Andromeda už je zaslíbena mému bratru FÍNEOVI.“

„Ale jdi,“ namítla Kassiopeia. „To byla jen taková rámcová dohoda, nic závazného. Určitě to pochopí.“

Jenže Fíneus to nepochopil. Jako bratr AIGYPTA a potomek NILA[14] byl přesvědčen, že sňatek s Andromedou mu umožní sjednotit ta nejmocnější království na Nilu. Rozhodně nemínil dopustit, aby mu to pokazil nějaký floutek se srpem. A že se proslýchalo, že ten floutek umí létat, to byly určitě jenom babské řeči.

A tak se stalo, že hudbu a smích na svatební hostině ve velké síni etiopského paláce umlčelo řinčení zbroje Fínea a jeho početného, po zuby ozbrojeného vojska.

„Tak kde je?“ zaburácel Fíneus. „Kde je ten chlapec, co se opovažuje plést mezi mě a Andromedu?“

U stolu v čele hodovní síně, kde seděla královská rodina, se na sebe Kassiopeia a Kéfeus rozpačitě podívali. Perseus pomalu, váhavě vstal a řekl: „To bude asi nějaký omyl.“

„To si piš, že to je omyl,“ zahromoval Fíneus. „A ten, kdo je na omylu, jsi ty. Tu holku mi slíbili už před mnoha měsíci.“

Perseus se otočil k Andromedě. „Je to pravda?“

„Je to pravda,“ přikývla. „Ale mě se nikdo na nic neptal. Pro bohy, vždyť je to můj strýc.“[15]

„A co na tom záleží? Jsi moje, a tím to hasne. A ty,“ zavrčel Fíneus a ukázal na Persea hrotem svého meče, „máš dvě minuty na to, abys zmizel z paláce a z celého království, jestli nechceš, aby tvoje hlava zdobila městskou bránu.“

Perseus se přes celou síň zahleděl na Fínea. Za jeho zády stálo aspoň šedesát ozbrojenců. Ale ty řeči o hlavě na městské bráně Perseovi něco připomněly. „Ne,“ řekl klidně. „Ty máš dvě minuty na to, abys odtáhl z paláce, jinak budeš ty i tví muži zdobit tuhle síň.“

Fíneus si pohrdavě odfrkl. „Máš kuráž, to se musí nechat. Měšec zlata tomu, kdo jako první prožene šíp hrdlem toho nevychovaného spratka.“

Vojáci zaryčeli radostí a začali napínat své luky.

„Kdo je se mnou, za mě!“ křikl Perseus, otevřel koženou kabelu a vytáhl z ní hlavu Medúzy.

Andromeda, Kassiopeia, Kéfeus a svatebčané u slavnostní tabule vyděšeně vykřikli, ale Fíneus ani nikdo z jeho šedesáti mužů už nevydal ani hlásku.

„Proč se vůbec nehýbají?“

„Ach, můj pane – jsou z kamene!“

Perseus schoval hlavu zpátky do kabely a otočil se ke svému budoucímu tchánovi a tchyni. „Doufám, že jste ho neměli moc rádi.“

„Můj hrdino…,“ vzdychla Andromeda.

„Jak jsi to udělal?“ vyhrkla Kassiopeia. „Jsou z nich sochy. Kamenné sochy! Jak je to možné?“

„Ale to víte,“ řekl Perseus a skromně pokrčil rameny. „Čirou náhodou jsem včera v noci potkal Gorgonu Medúzu. Usekl jsem jí hlavu a vzal si ji s sebou. Říkal jsem si, že by se mi jednou mohla hodit.“

Perseus na sobě nedával znát, jak moc se jemu samotnému ulevilo. Ani zdaleka si nebyl jistý, zda si mrtvé oči v Gorgonině hlavě zachovaly svou smrtící moc, ale jeho vnitřní hlas mu říkal, že za pokus to stojí. Zda to byl hlas jeho vlastního já, nebo Athéna, která mu šeptem poradila, to se nikdy nedozvěděl.

Kéfeus položil Perseovi ruku na rameno. „Fínea jsem nikdy neměl rád. Prokázal jsi nám všem velikou službu. Ani nevím, jak bych ti poděkoval.“

„Ruka vaší dcery mi bohatě postačí. Doufám, že mi dovolíte, abych ji teď vzal domů na Serif a představil ji své matce. Ne!“ Perseus pleskl královnu Kassiopeiu přes ruku, protože už ji pokradmu natahovala k jeho kožené kabele. „Nenakukovat!“

„Ach mami,“ povzdychla si Andromeda. „Copak ty toho nikdy nenecháš?“

NÁVRAT NA SERIF

„Není to palác,“ varoval Perseus Andromedu, když letěli nad mořem směrem k Serifu. „Je to jen obyčejná chatrč.“

„Jestli to je tvůj domov, vím předem, že bude nádherný.“

„Miluju tě.“

„Jasně, že miluješ.“

Ale když přistáli na pobřeží, zjistili, že Diktův domek za dunami někdo vypálil.

„Co se tu mohlo stát? Kde jsou všichni? Co se tu stalo?“

O kus dál našel Perseus skupinu rybářů, kteří spravovali sítě. Všichni smutně potřásali hlavou. Polydektés dal Danaé a Dikta uvrhnout do vězení.

„Říká se, že král v paláci pořádá velikou hostinu.“

„Jo. Zrovna dneska.“

„Prý chce učinit nějaké důležité prohlášení.“

Perseus popadl Andromedu za ruku a společně odletěli do paláce. Vešli do trůnního sálu právě včas, aby viděli, jak Danaé a Dikta spoutané v řetězech vedou před Polydekta.

„Jak jste se opovážili? Jak jste se opovážili uzavřít sňatek bez mého svolení?“

„Byla to jen moje chyba,“ řekl Diktys.

„Rozhodli jsme se společně,“ řekla Danaé.

„Ale já ti nabízel sňatek. Mohlas být královnou!“ rozkřikl se na ni Polydektés. „Za tuto urážku koruny vás oba odsuzuji k smrti.“

Perseus vykročil z davu a zamířil přímo k trůnu. Polydektés se přes hlavy Danaé a Dikta zahleděl na nově příchozího. Když ho poznal, po tváři se mu rozlil blažený úsměv.

„Ale, ale, ale! Není to snad ten statečný Perseus? Říkal jsi, že se nevrátíš bez Medúziny hlavy.“

„A ty jsi říkal, že budeš s Oinomaem soutěžit o ruku jeho dcery Hippodameie.“

„Rozmyslel jsem si to.“

„Proč jsi dal spoutat mou matku?“

„Ona i Diktys jsou odsouzeni k smrti. Můžou tě pověsit hned vedle nich, jestli chceš.“

Danaé a Diktys se zděšeně otočili.

„Uteč, Persee, uteč!“

„Matko, Dikte, jestli mě máte rádi, otočte se a dívejte se na Polydekta. Zapřísahám vás! Všichni, kdo mě máte rádi, dívejte se teď na krále!“

Polydektés se nejistě pousmál. „Co je to za nesmysl?“

„Přál sis hlavu Medúzy. Tak tady je!“

„Snad si nemyslíš, že ti uvě…“ Dál už se Polydektés nedostal.

„Teď se zas můžete dívat na mě,“ řekl Perseus, když Medúzinu hlavu schoval zpátky do kabely. „Už se vám nic nestane.“

Sousoší Polydekta sedícího na královském trůnu a jeho po zuby ozbrojených stoupenců se na Serifu stalo oblíbenou atrakcí. Návštěvníci platili vstupné, aby si sochy mohli prohlédnout a sáhnout si na ně, a z vybraných peněz místní lidé postavili chrám Athéně a po celém ostrově vztyčili stovku hermovek.[16]

Andromeda a Perseus opustili Serif, kde se vlády ujal král Diktys s královnou Danaé, a putovali dál. Mohli se na ostrově usadit a jednoho dne nastoupit na trůn. Mohli se vrátit do Andromediny domoviny a převzít vládu nad spojeným královstvím Etiopie a Egypta. Ale byli mladí, odvážní a toužili cestovat, a Perseus se chtěl podívat i do kraje, kde se narodil, přestože tam prožil jen první týden života. Jeho děd, král Akrisios, dělal tehdy všechno proti tomu, aby vůbec přišel na svět, a když už se tak stalo, aby na něm moc dlouho nepobyl, ale i tak byl Perseus zvědavý, jak slavné království Argos vlastně vypadá.

Když s Andromedou docestovali do Argu, dozvěděli se, že se Akrisios poté, co svou dceru a vnuka před mnoha lety nechal zavřít do truhly a hodit do moře, stal krutým a despotickým vládcem. Ani dříve nebyl nijak zvlášť oblíbený, a tak byl brzy sesazen z trůnu. Nikdo nevěděl, kde teď žije, ale obyvatelé Argu, kteří už slyšeli o Perseových úžasných dobrodružstvích a hrdinských činech, mu nabízeli, aby usedl na prázdný trůn. Mladý pár váhal, co dělat a kde se usadit, a tak Argejským poděkovali a vyžádali si čas na rozmyšlenou.

Nějakou dobu cestovali po pevninském Řecku a Perseus si vydělával na živobytí v atletických kláních, do kterých se hlásil a vždycky vítězil. Doslechli se, že král v Larise pořádá největší soutěže celého roku, a tak zamířili na sever do Thessálie, aby se jich zúčastnili. Mířili tam ti nejlepší sportovci z celého Řecka a na toho, kdo zvítězí v největším počtu disciplín, čekala veliká odměna. Perseus nastoupil a postupně vyhrál všechny závody a soutěže, až došlo na poslední disciplínu – hod diskem. Perseus ho hodil tak daleko, že přeletěl značku dosavadního rekordu i celé hřiště a dopadl až mezi diváky. Halasný povyk, kterým lidé oslavovali jeho nevídaný výkon, se rychle změnil v křik plný hrůzy. Disk zasáhl někoho z přihlížejících.

Perseus utíkal na místo. Na zemi tam ležel stařec, kterému z hlavy prýštila krev. Poklekl vedle něj a vzal ho do náručí.

„Omlouvám se,“ vyhrkl, „je mi to tak strašně líto. Neznal jsem svou vlastní sílu. Snad mi to bohové odpustí.“

K jeho překvapení se stařec usmál, a dokonce ho z posledních sil poplácal po rameni.

„To nic,“ řekl. „Vlastně je to legrační. Porazil jsem věštbu orákula. Kolik lidí to o sobě může říct? Bylo mi předpovězeno, že zahynu rukou vlastního vnuka, a místo toho mě nakonec nešťastnou náhodou zabije diskař na soutěži.“

Starcův sluha Persea odstrčil. „Jeho Veličenstvo potřebuje vzduch.“

„Veličenstvo?“

„Copak nevíš, že to je král Akrisios z Argu?“

Ať už to byla nešťastná náhoda, nebo věštba, která se nakonec naplnila, Perseus se dopustil těžkého zločinu. Spolu s Andromedou zarmouceně doputoval do Arkádie, kde na hoře Kylléně, nedaleko jeskyně, kde byl zrozen, stojí chrám zasvěcený Hermovi. Na jeho oltář položili neviditelný plášť i talaria, okřídlené sandály. Krátce se pomodlili, a když odcházeli z chrámového okrsku, ještě naposledy se ohlédli k oltáři. Plášť i sandály zmizely.

„Zachovali jsme se správně,“ řekla Andromeda.

Pak se vydali do Athén a v nejskrytějším zákoutí Athénina chrámu ukryli srp, štít a kabelu, ve které byla Medúzina hlava.

V tu chvíli se před nimi zjevila samotná Athéna a požehnala jim.

„Vedl sis dobře, Persee. Náš otec je s tebou spokojen.“

Zdvihla štít a oni viděli, že na ně hledí Medúzina tvář – zděšená, zoufalá, smutná a svým způsobem i krásná – jako by zůstala navždy zachycená v nablýskaném bronzovém povrchu. Od té doby se štít stal Athéninou Aigis, jejím symbolem, standartou a varováním celému světu.

O Perseovi a Andromedě se dá říct – a nenapadá mě žádný jiný velký hrdina, o kterém by to platilo –, že žili šťastně až do smrti. Poté, co procestovali mnoho krajů, se vrátili na Peloponés, veliký poloostrov na jihozápadě pevninského Řecka, který se zbytkem země spojuje pevninská šíje u Korintu,[17] a založili Mykény, slavné království, které později pod názvem Argolis či Argolida pohltilo sousední Arkádii, Korint i Perseovo rodiště, dál jižně ležící Argos.

Jejich syn Perses se stal praotcem perských králů.

Když Perseus s Andromedou dovršili svůj dlouhý život, dostalo se jim nevyšší pocty, kterou Zeus může udělit smrtelníkům. Spolu s Kassiopeiou a Kéfeem vstoupili na nebesa jako souhvězdí. Perseus s Andromedou tam dohlížejí na svou neposednou rodinku meteorů zvaných PERSEIDY, které dosud každý rok můžeme pozorovat na noční obloze.

HÉRAKLÉS

ROD PERSEŮV

Po snídani Zeus proseděl celé dopoledne u prázdného stolu a přemýšlel o snu, který mu vypravovala Héra. Někdo povstane, aby zachránil nesmrtelné. Někdo z rodu Perseova. Je celkem pravděpodobné, říkal si v duchu, že to je jenom drzá představa, kterou na ni seslal MORFEUS, aby ji zmátl a ošálil. Ale i tak tu byla možnost – snad nepravděpodobná, ale přece jen možnost –, že ten sen měl být varováním. Proroctvím. Nebude od věci učinit určitá opatření. Zvlášť, když se u toho bude moct i pobavit.

Takže. Rod Perseův. Kde jsme to byli…?

Zeus se zahleděl dolů na Týrins, hlavní město mykénského království. Jeho zakladatelé, Perseus a Andromeda, už byli dávno katasterizováni,[18] ale že by tu někde žili jejich přímí potomci, kteří by mohli přivést na svět hrdinu, jehož pokrevní původ by odpovídal tomu, o čem se Héře zdálo?

Nabízeli se tři potenciální kandidáti. Jedním z potomků Persea a Andromedy byl STHENELOS, současný mykénský král. Měl za manželku mladou ženu jménem NÍKIPPÉ.[19] Děti zatím neměli.

Druhým žijícím potomkem byl Perseův vnuk AMFITRYÓN, který se oženil se svou sestřenicí, další vnučkou Persea a Andromedy, krásnou ALKMÉNÉ. I jejich manželství bylo zatím bezdětné.

Bylo tedy možné, že by se jednomu z těchto párů narodil budoucí hrdina. A Alkméné, jak si Zeus stačil povšimnout, byla velmi, velmi, velmi krásná. „Co kdyby přivedla na svět mého syna místo Amfitryónova,“ pomyslel si. Protože byla sama Perseovou vnučkou, i její dítě by bylo jeho potomkem, takže by beze sporu naplňovalo podmínky Héřina věšteckého snu. Ale zároveň by to byl syn Diův, takže prvotřídní materiál na hrdinství.

Čím víc o tom Zeus přemýšlel, tím víc se mu ta myšlenka zamlouvala. Stvořil by hrdinu přesně podle požadavků Héřina snu, a ještě by si při tom trochu užil. Ale jak Alkméné oplodnit? Ona a Amfitryón nežili v Týrinsu, ale až v dalekých Thébách. To mělo složitý, ale docela zajímavý důvod.

Amfitryón jednoho dne vyrazil na lov a nešťastnou náhodou zabil Alkménina otce ÉLEKTRYÓNA (který byl pochopitelně nejen jeho tchánem, ale také strýcem). Netřeba připomínat, že zabití pokrevního příbuzného, ať už úmyslně, nebo omylem, bylo pro Řeky jedním z nejhorších a neprominutelných zločinů. Amfitryón i s Alkméné uprchl do Théb, kde z něj král KREÓN sňal vinu za zabití strýce. Poté očištěný Amfitryón zanechal svou manželku v Thébách a sám vyrazil zpátky do Mykén, aby tam vyřešil složitou řadu dynastických sporů, jak to po něm Alkméné sama požadovala.

A tak se stalo, že se v danou dobu Alkméné příhodně nacházela sama v krásném domě v Thébách, který Kreón manželům zapůjčil. Byla to věrná a milující žena, takže Zeus ani nezkoušel vzít na sebe podobu orla, berana, zlatého deště, medvěda, býka ani jiného zvířete nebo úkazu, s nimiž během svých milostných avantýr slavil nesčetné úspěchy. Místo toho se jí zjevil jako její milovaný manžel Amfitryón.[20]

Jednoho dne se příslušně ozbrojen a pokrytý prachem z dlouhé cesty zjevil na prahu domu a oznámil nadšené Alkméné, že v Mykénách všechno vyřešil. Okouzlil ji svým vyprávěním, jak moudře urovnal spory, kvůli kterým ho tam poslala, a ona ho s radostí, že se v pořádku vrátil, pozvala na své lože. Diovi se tam natolik zalíbilo, že tu jedinou noc protahoval, až byla dlouhá jako tři noci, a když konečně nastalo ráno, zmizel.

Amfitryón – tedy ten opravdový – se téhož rána vrátil z Mykén a byl velice překvapen, že Alkméné už o jeho úspěchu byla informována do nejmenších podrobností.

„Ach, ty můj zapomnětlivý manželi, vždyť jsi mi všechno vypověděl už včera večer,“ řekla mu. „Pak jsme se milovali a… musím přiznat, že to bylo nádherné! Tolikrát během jediné noci, a s takovou silou a vášní. Pojďme si to zopakovat.“

Amfitryón strávil několik posledních dní na prašné cestě, která vedla z Mykén do Théb, a právě na takové láskyplné přivítání už se tak těšil, že její podivné poznámky pustil z hlavy a spokojeně se vrhl do postele.

Když skončili, Alkméné si neodpustila poznámku ohledně toho, že Amfitryónův dopolední výkon se od toho nočního znatelně lišil.

„Děláš si legraci?“ vyhrkl Amfitryón. „V noci jsem ještě byl na cestě sem. Zeptej se mé družiny.“

„Ale…“

Vedli spolu velice dlouhý rozhovor, až se nakonec usnesli, že jedině TEIRESIÁS je dost moudrý na to, aby dokázal tuhle záhadu vysvětlit. Teiresiás sice neviděl očima, ale tím lépe dokázal nahlížet do budoucnosti.

Slepý thébský věštec si vyslechl jejich neslučitelné popisy toho, co se předešlého dne odehrálo. „Prvním, kdo tě navštívil na tvém loži, byl nebeský otec Zeus,“ řekl pak Alkméné. „A nyní se ve tvém lůně děje něco pozoruhodného.“

V tom měl pravdu. Protože se Alkméné krátce po sobě vyspala s přestrojeným Diem i s pravým Amfitryónem, oplodnili ji oba dva. V jejím těle začala růst dvojčata, dva synové – jeden zplozený Diem a druhý Amfitryónem. Tento fenomén zvaný polyspermie je poměrně obvyklý u savců, kteří svá mláďata přivádějí na svět ve vrzích, tedy u psů, koček nebo prasat, ale u člověka je celkem ojedinělý. Ojedinělý, ovšem ne neznámý. Jistě jej znáte pod prostým označením heteropaternální superfekundace.

Všechno, co se v Thébách událo, z vrcholu hory Olymp pozorně sledovala i Héra. A tentokrát ji zálety jejího manžela rozzuřily víc než kdy jindy. Jeho pletky se SEMELÉ, GANYMÉDEM, ÍÓ, KALLISTÓ, Danaé, LÉDOU i EURÓPÉ byly jen nicotnou drobností ve srovnání s touhle monstrózní, ponižující zradou. Možná na ni těch levobočků už prostě bylo příliš; možná to bylo to sté nic, co umořilo osla; možná se jí zdálo, že tentokrát nešlo o Diův chtíč, ale o upřímné city; a možná byla tak znechucená tím, co se stalo, protože to všechno začalo jejím snem, o který se s ním podělila. Ať už to bylo jakkoli, nesmiřitelně mstivá Héra nespouštěla z Alkméné oči, a jak se blížil okamžik porodu, byla stále pevněji odhodlána udělat cokoli, aby plod tak urážlivého spojení zničila.

Když chystala svou pomstu, mohla se Héra spolehnout – samozřejmě! –, že jí manžel první příležitost poskytne svou vlastní marnivostí. Noc před porodem seděl král bohů na Olympu a měl už docela dost upito. A protože je takový, jaký je, pustil si jazyk na špacír.

„Příští dítě, které se zrodí z rodu Perseova, bude vládnout celé Argolidě,“ zavěštil si.

„To myslíš vážně, manželi?“ zeptala se Héra rychle.

„Jistěže ano.“

„Přísahej přede všemi.“

„Opravdu?“

„Jestli to myslíš vážně, tak přísahej.“

„No dobrá,“ řekl Zeus, kterého taková důslednost zaskočila, ale věřil si, že jeho záměr nemůže ztroskotat. Alkméné měla koneckonců každou chvíli porodit. „Přísahám před vámi všemi,“ zaburácel hromovým hlasem, „že příští potomek zrozený z rodu Perseova bude vládnout celé Argolidě.“

Jistě si vzpomínáte, že Perseus měl ještě jednoho potomka. Jeho syn Sthenelos žil v Mykénách a Héra věděla, že jeho manželka Níkippé shodou okolností také otěhotněla, přestože byla zatím jen v sedmém měsíci. Většině lidí by to připadalo jako podstatná překážka, ale Héra nebyla většina lidí. Byla bohyní manželské věrnosti, královnou nebes, a především zhrzenou ženou. Když ona rozhodla, že něco jde, nikdo jí nevzdoroval.

Povolala si svou dceru EILEITHYII, bohyni porodu,[21] a nařídila jí, aby se okamžitě vydala do Théb, posadila se před Alkméninu ložnici s překříženýma nohama a zůstala tam, dokud nedostane další instrukce. Tento postoj v tak těsné blízkosti těhotné ženy znamenal, že Alkméné neporodí, což, jak Héra předpokládala, časem způsobí, že se děti v jejím lůně udusí a zemřou. Sama se zatím vypravila do Týrinsu vybavena lektvarem, který by Níkippé přiměl předčasně porodit Sthenelova syna.

Byl to složitý, krutý a nechutný plán, ale zároveň byl chytrý a účinný. Eileithyina moc byla opravdu tak silná, že Alkméné, ačkoli se svíjela v bolestech, nedokázala přivést na svět své děti, zatímco Níkippé v Týrinsu úspěšně porodila zdravého chlapce, kterému se Sthenelem dali jméno EURYSTHEUS.[22]

Héra se vítězoslavně vrátila na Olymp. „Můj drahý manželi,“ zašvitořila, „připrav se na něco, co tě zavalí štěstím. Narodil se chlapec, který je přímým potomkem Perseovým!“

Zeus se spokojeně usmál. „Ach ano. Něco takového jsem vlastně tak trochu čekal.“

„Výborná zpráva,“ švitořila Héra. „A jeho rodiče jsou takový krásný pár. Sthenelos je Perseovým synem, to je jasné, ale i Níkippé pochází z vynikajícího rodu. Nejenže je dcerou Pelopovou, ale navíc –“

„Počkat, počkat, počkat… Níkippé? Sthenelos? Co ti s tím, k čertu, mají do činění?“

„Co? Já to neřekla?“ Héra překvapeně zamrkala. „To Níkkipé a Sthenelovi se narodil syn.“

„A-ale…“

„Je to skvělá zpráva, nemyslíš? A tento chlapec – mimochodem, jmenuje se Eurystheus –, syn Sthenelův a vnuk Perseův, teď vyroste a stane se vládcem Argolidy, přesně, jak jsi přísahal.“

„Ale…“

„Přesně, jak jsi přísahal,“ zopakovala Héra medovým hlasem. „Tady, přede všemi. A jsem si jistá, že nedopustíš, aby se tomu chlapci cokoli přihodilo. Protože tvé slovo je zákon a mocný Kosmos by vykřikl a Olymp se sesul a bohové padli, kdybys byl tak pošetilý a porušil svůj vlastní slib.“

„Já… já…“

„Máš otevřená ústa, drahý, a sliny už ti po plnovousu stékají až do klína. Nevypadá to dobře. Mám poslat Ganyméda, aby ti našel ubrousek?“

Zeus se nechal mistrně obehrát. Héra věděla, a on to věděl taky, že teď už musí dodržet svůj slib a nechat toho Eurysthea, toho Perseova potomka, o kterého se nikdo neprosil, vládnout nad Argolidou – spojeným královstvím Mykén, Korintu, Arkádie a Argu. Všechny plány, jež měl pro vlastního syna, kterého mu měla porodit Alkméné, se hroutily jako domeček z karet. Ten zatracený chlapec snad přijde na svět mrtvý a Héra vyhraje. Žádný manžel ani manželka se dobrovolně nevzdávají, dojde-li mezi nimi k takovému střetu, a bojují až do posledního dechu, ale Zeus neměl ani ponětí, co dělat. Seděl na svém trůnu a tiše se mračil.

Naštěstí pro něj i budoucnost lidstva byla Alkméné stejně milá, jako byla krásná. Dobří lidé přitahují věrné, milující přátele, a nikdo nebyl věrnějším přítelem než dvě ženy, které jí dělaly společnost, GALANTHIS a HISTORIS. Sedm dní a sedm nocí pozorovaly svou milovanou paní, jak se svíjí bolestí a tlak v jejím lůně stále narůstá. Nakonec vychytralá Historis, dcera Teiresiova, přišla s mazaným plánem.

Eileithyia seděla přede dveřmi strnule jako socha, nohy pevně překřížené, a přemýšlela, jak dlouho to bude muset vydržet, než bude jisté, že dítě v Alkménině lůně zemřelo, a ona si zase bude moct protáhnout nohy.

Najednou se zevnitř z ložnice začal ozývat křik. Že by tohle bylo to znamení, na které čekala? Dveře Alkménina pokoje se rozlétly a Galanthis vyběhla ven tleskajíc a křičíc ne zoufalstvím, ale radostí.

„Slyšte dobrou novinu, slyšte dobrou novinu!“ vykřikovala. „Naše paní porodila chlapce! Ó, jaký šťastný den!“

Eileithyia překvapeně vyskočila na nohy. „To není možné!“ vyhrkla. „Ukaž mi ho!“

Až příliš pozdě pochopila, že to byl jenom trik, jak ji přimět, aby vstala a přestala křížit nohy. Otevřenými dveřmi teď viděla Alkméné, jak s pomocí Historis roztahuje kolena a tlačí. Postupně přivedla na svět dva chlapce, kteří naplnili její komnatu hlasitým křikem. Eileithyia si kolem sebe pevně omotala plášť a rychle z domu odešla. Bylo jí jasné, že Héra bude zuřit.

A Héra opravdu zuřila, když se dozvěděla, co se stalo. Zlostným lusknutím prstů proměnila opovážlivou a lstivou Galanthis v lasičku.[23]

Nikdy dříve si nepřipadala tak podvedená a ponížená. Rozhodla se, že od této chvíle bude chlapce, kterého Alkméné porodila Diovi, pronásledovat na každém kroku.

Ale který z obou chlapců byl Diův a který Amfitryónův? Oba novorozenci vypadali zdravě, měli se k světu a – jak by se dalo čekat, když je Alkméné osm dní přenášela – byli pěkně buclatí. Jejich šťastní rodiče toho prvního, který se narodil, pojmenovali Alkeidés na počest jeho děda Alkaia, Perseova syna, a druhého ÍFIKLÉS.[24] Na pohled nebylo možné rozeznat, že jeden z nich je synem smrtelníka a druhý synem boha.

Ale brzy se ukázalo, kdo z nich je Diovým synem.

HADI V HRSTI

Na dům, který král Kreón přenechal Amfitryónovi a Alkméné k užívání, dokud budou pobývat v Thébách, se snesla noc. Jen ten nejpozornější divák, a navíc jedině ten s nejvytříbenějšími smysly, by si všiml nepatrného pohybu ve vysoké trávě, jak se dva tyrkysově zbarvení hadi blížili k terase.

Héra usoudila, že nebude otálet s pomstou na tom drzém dítěti, které si dovolilo něco tak neomaleného, že přišlo na svět. Nehodlala ani zkoumat, kterého z chlapců zplodil její záletný manžel, a poslala dva jedovaté hady, aby je zabili oba.

Ustaraná lasička je bezmocně pozorovala, jak se plazí po terase a k pokoji, kde spali novorozenci. Galanthis nemohla nic dělat, mohla jen doufat a modlit se.

Časně ráno probudil Amfitryóna a Alkméné hysterický křik Historis.

„Poběžte! Poběžte!“ halekala na ně a strhla z nich peřinu.

Znepokojeně následovali křičící dívku do dětského pokoje, kde se jim naskytl naprosto nevídaný pohled. Oba chlapci leželi ve své kolébce. Jeden z nich měl tvář zkroucenou strachem a fialovou z toho, jak úpěnlivě naříkal.

Druhý ležel na zádech a nožičkama kopal ve vzduchu. V každé buclaté pěstičce svíral jednoho uškrceného hada. Zadíval se na své rodiče, kteří strnule stáli ve dveřích, zamával na ně mrtvými hady, jako kdyby to byly hračky, a spokojeně zavýskal.[25]

„No,“ řekl Amfitryón a přelétl pohledem z jednoho dítěte na druhé. „Myslím, že teď už snadno poznáme, který z nich je Diův.“

„Alkeidés.“

„Přesně.“

„Tohle je Héřino dílo,“ řekla Alkméné, vzala Ífikla do náručí a utišila ho. „To ona sem poslala ty hady. Nezastaví se před ničím, aby mé chlapce zničila.“

„To není fér vůči Ífiklovi,“ rozčiloval se Amfitryón a šimral svého vlastního syna pod bradičkou. „Musíme se znovu poradit s Teiresiem.“

Ten večer se vypravili za věštcem, aby si vyslechli jeho radu. Když odešli z domu, bůh Hermés se potichu vkradl do dětského pokoje, vzal Alkeida z kolébky, vylétl s ním na Olymp a předal jej čekající Athéně.

Oba bohové děcko tiše donesli do Héřiny ložnice. Bohyně spala a neprobudila se ani ve chvíli, kdy jí Athéna chlapce zlehka položila na hruď a Alkeidés se přisál k jejímu prsu. Chlapec ale sál takovou silou, že se Héra probudila bolestí. Překvapeně vykřikla, odtrhla si Alkeida od prsu a znechuceně ho odhodila. Při tom jí z prsu vystříkly poslední krůpěje mléka a velikým obloukem se rozlétly po noční obloze, kde se proměnily v hvězdy. Tomuto pásu hvězd dodnes říkáme Mléčná dráha.[26]

Hermés hbitě zachytil odhozené nemluvně a okamžitě vyrazil zpátky do Théb, aby Alkeida vrátil do kolébky dřív, než si kdokoli vůbec všimne, že zmizel.

Celý ten zpackaný plán pocházel z Diovy hlavy. Chtěl svému synovi dopřát Héřino mléko, po kterém by se stal nesmrtelným. Jeho oblíbenci Hermés a Athéna dělali, co mohli, ale Alkeidés polkl sotva jeden doušek a nikoho ani nenapadlo zkoušet takovou lest podruhé.[27]

V Teiresiově chrámu zatím Alkméné a Amfitryón naslouchali věštcovým radám.

„Viděl jsem, že Alkeidés vykoná veliké věci,“ řekl jim. „Zahubí příšerné stvůry. Svrhne krutovládce a založí mocné rody. Dojde takové slávy, jakou žádný smrtelník nikdy dříve nezískal. Ostatní bohové mu budou nápomocní, ale Héra jej bude bez milosti pronásledovat a trýznit.“

„Neexistuje nic, čím bychom si ji mohli usmířit?“ zeptala se Alkméné.

Teiresiás se na okamžik zamyslel. „Jedna věc mě napadá. Možná byste chlapci mohli dát jiné jméno.“

„Jiné jméno?“ vyhrkl Amfitryón. „K čemu by to bylo?“

„Kdybyste ho pojmenovali třeba ‚Héřina sláva‘? ‚Héřina pýcha‘?“

A tak bylo rozhodnuto. Z Alkeida byl od této chvíle Héraklés.[28]

MLÁDÍ A VÝCHOVA HRDINY

Mladý Héraklés vyrůstal společně se svým nevlastním bratrem Ífiklem. Amfitryón a Alkméné je vychovávali jako sobě rovné, ale při rychlosti, jakou Héraklés rostl a sílil, lidé v jejich okolí zanedlouho přestali vnímat oba chlapce jako bratry.

Oběma se dostalo vzdělání tehdy běžného pro děti urozeného původu. V jízdě na válečném kočáře, vrhu oštěpem a diskem, skoku do dálky a běhu je cvičil sám Amfitryón. EURYTOS, král v Oichalii, nejslavnější lučištník v celém Řecku a vnuk samotného Apollóna, boha lučištníků, naučil mladého Hérakla napínat tětivu a střílet šípy rychle a přesně. Už jako desetiletý klučina měl Héraklés pověst vynikajícího běžce, skokana, jezdce, vozataje, oštěpaře a lukostřelce. Zároveň se o něm však říkalo, že přes svou laskavou a přátelskou povahu mívá čas od času velice výbušnou náladu. Když už se z nějakého důvodu stalo, že začal vidět rudě, nedokázal ho zastavit nikdo kromě jeho otce.

Stejně důležitou úlohu jako fyzická zdatnost měly ve vzdělání mladých řeckých šlechticů i řečnictví, matematika a hudba, a mezi lepšími rodinami bylo otázkou cti zajistit pro své potomky ty nejlepší učitele. LINOS, slavný pěvec a bratr ORFEŮV, učil Hérakla a Ífikla, jak naladit lyru a jak na ni hrát, jak složit píseň a jak ji zazpívat, jak přesně vyťukávat rytmus a jak tančit. V žádné z těchto elegantních disciplín Héraklés nevynikal; spíše naopak, vždycky se cítil příšerně neohrabaný a toporný, když se pokoušel nezpívat falešně nebo se pohybovat do rytmu. Jednoho dne se LINOS tak rozčílil, že Héraklés ne-dbá jeho pokynů, že popadl proutek a šlehl chlapce přes záda. V Héraklově mysli se najednou nakupila temná bouřková mračna. Popadl proutek a s divokým výkřikem si ho přitáhl k sobě, takže se Linova tvář ocitla přímo proti té jeho. Pak svého učitele udeřil čelem, až mu zlomil nos, chopil se ho a odmrštil ho přes celou místnost. Když Linos dopadl na zem, byl mrtvý. Kosti v rukou, nohou i trupu měl polámané.

Tohle byl příliš velký skandál, než aby se to ututlalo, ale nakonec bylo Héraklovi odpuštěno. Ífiklés byl v učebně s nimi a každému pak na potkání vykládal, že učitel jeho bratra vyprovokoval. Výuku hudby převzal EUMOLPOS, syn samotného Poseidóna, zatímco jeho výcviku v boji a dalších mužných záležitostech se osobně ujal KASTOR, bratr POLYDEUKŮV a stejně jako Héraklés sám produkt heteropaternální superfekundace.[29]

Zabitím Lina vyšla najevo Héraklova zbrklá povaha, která v následujících letech ještě mnohokrát zkomplikovala život jemu samotnému a mnoha obětem jeho výbuchů zlosti. Za zbytek jeho studií vyšlo najevo… Jak to říct laskavě? Vyšlo najevo, že jakkoli příroda a osud[30] Hérakla obdařily mnoha výjimečnými vlastnostmi, moudrost a vynalézavost, dovednost a lstivost mezi nimi nevynikaly. Slušně řečeno, nebyl z nejchytřejších. Nebyl hloupý, rozhodně to nebyl žádný svalnatý hňup, ale jeho nejsilnější stránkou byla síla.

Bez nadsázky se o něm však dá říct, že když Héraklés dospěl v mladého muže, byl to ten nejvyšší, nejurostlejší, nejsilnější a nejrychlejší mládenec na světě. Bohové, kteří mu pomáhali, mu na znamení své podpory přinesli dary, kterými jej vybavili na život plný dobrodružství, bojů a těžkých zkoušek. Athéna mu darovala plášť, Poseidón své rychlé koně, Hermés meč, Apollón luk a šípy, HÉFAISTOS skvělou zbroj z ryzího zlata.

Mladíkův rostoucí věhlas posílilo to, že v pouhých osmnácti letech skolil mohutného kithairónského lva.[31] Celých devětačtyřicet dní strašlivou obludu sledoval a thespijský král Thespios,[32] jehož zemi netvor plenil ze všech nejvíce, mu každou noc za odměnu posílal jednu ze svých padesáti dcer.

Když nadešel padesátý den, povedlo se hrdinovi zahnat lva do kouta a zabít. A pak, po padesáté noci plné vášně s padesátou dcerou krále, se Héraklés vydal zpátky domů. Každé princezně se pak narodil chlapec, té nejstarší a té nejmladší dokonce dvojčata. Jeden syn na každý týden v roce. Héraklés byl zkrátka stejně úspěšný v plození jako v zabíjení.

Po návratu domů úplně sám ubránil Théby před útokem krále ERGÍNA z Orchomenu. Thébané byli na svého hrdinu už dříve hrdí, ale teď se z hrdosti stalo uctívání. Klaněli se mu jako největšímu Thébanovi od dob jejich zakladatele Kadma. Kdyby záleželo jen na nich, zvolili by si Hérakla za svého krále. Jenže Théby už měly krále, Kreonta, který projevil politickou prozíravost a nabídl Héraklovi ruku své dcery Megary.[33]

Vypadalo to, že Hérakla čeká krásný a blažený život. Jeho věhlas rostl a šířil se po světě; následovaly šťastné roky, během kterých se stal otcem syna a dcery a dospěl v muže jako oddaný manžel a otec, navíc nejpravděpodobnější nástupce thébského trůnu.

ZLOČIN A TREST

Héraklův život v Thébách v podstatě odpovídal životu moderního manažera. Každý den ráno se polibkem rozloučil se svou ženou Megarou a s dětmi a vyrazil do práce, kde zabíjel nestvůry a svrhával tyrany. Dnes možná umíme najít méně drastické způsoby, jak porážet své soupeře a nepřející kolegy – draci, které zabíjíme, jsou spíše metaforičtí než skuteční –, ale způsob provedení je podobně jednotvárný a ve své podstatě se zase tolik neliší.

Jednoho osudného večera se Héraklés vrátil do svého domu a ve dveřích se proti němu postavili dva malí, ale divocí démoni s planoucíma očima. Vrhl se na ně, srazil je na zem, zlámal jim vaz a dupal jim po hlavách, až zůstali ležet poražení a mrtví u jeho nohou. Najednou z útrob domu vyrazil veliký drak, kterému z úst i nozder šlehaly plameny. Héraklés se vrhl proti němu, sevřel dlaně kolem jeho šupinatého krku a vší silou stiskl. Až ve chvíli, kdy ta nestvůra vypustila duši a skácela se mu k nohám, nechala Héra rozplynout ten mlžný opar, který na něj seslala. Když se kolem sebe rozhlédl, najednou bolestivě jasně viděl, že ten drak, kterého zardousil, byla jeho žena Megara, a ti démoni, které zabil, jeho milované děti.

Byl to jeden z nejkrutějších Héřiných úskoků, a zároveň důkaz toho, že její nenávist vůči Háraklovi nezná hranic. Byla proti němu zaujatá o to víc, že její nenáviděný nepřítel až dosud vedl spokojený a naplněný život. Rozhodla se Hérakla srazit až do stavu nejhlubšího nebytí, vzít mu jediným a nevratným tahem všechno, na čem mu záleželo. Nejen ty, které miloval, ale i jeho pověst. Když se roznesla zvěst o tom, co spáchal, nikdo se k němu nechtěl ani přiblížit, natož s ním promluvit. Byl nečistý. V dnešní době se hraje podle hesla „lehce nabyl, lehce pozbyl“, ale tehdy bylo naprosto nevídané, aby se někdo takovou rychlostí přesunul ze škatulky uznávaných hrdinů mezi opovrženíhodné lotry.

Hérakla však drtil hlavně vlastní smutek. Chtělo se mu umřít. Ale věděl, že musí sám sebe potrestat tím, že podstoupí přísné pokání. Teprve po něm by se dokázal připravit na to, že se v podsvětí setká s duší Megary a jejich dětí. Bez očištění od krále, orákula, kněze nebo kněžky se všichni ti, kdo se dopustili pokrevního zločinu, mohli očistit jedině životem v exilu naplněným pokáním. Komu se nepodařilo zbavit se svých hříchů, toho po zbytek života pronásledovaly Erínye neboli Lítice z Erebu, a když jej dostihly, umrskaly jej svými kovovými metlami aspoň k šílenství.

Héraklés se dobrovolně přihlásil o vyhnanství z Théb a po kolenou vyrazil do Delf, aby si tam nechal poradit.[34]

„Aby odčinil své hrozivé hříchy, musí se Héraklés vydat do Týrinsu a stát se podřízeným trůnu,“ prohlásila Pýthie zpěvným hlasem.

Héraklés to nemohl tušit, ale věštkyni v tu chvíli ovládala Héra a místo věštby mu řekla to, co nebeská královna chtěla.

„Deset let musí sloužit beze slova vzdoru,“ pokračovala kněžka. „Ať dostane jakýkoli úkol, musí jej splnit. Jedině pak bude zase svobodný.“

S tím Héra opustila tělo věštkyně a její místo rychle zaujaly hlasy Apollóna a Athény.

„Udělej vše, co se po tobě bude žádat, bez námitek a stížností, a získáš si nesmrtelnost. Tvůj otec to slíbil.“

Héraklés o nesmrtelnost nestál, ale věděl, že tak či onak musí poslechnout. Vydal se tedy do Týrinsu, hlavního města Mykén. Tam kraloval už dospělý Eurystheus, Héraklův bratranec, kterému před mnoha lety Héra pomohla na svět o něco dříve, aby zničila Diův plán zajistit trůn pro Hérakla.

Eurystheus neměl nic z toho, co Hérakla dělalo hrdinou. Neměl jeho sílu, ducha, velkorysost ani přirozenou autoritu. V dětství a dospívání často slýchal o bratrancových dobrodružstvích, o jeho síle a stále rostoucí slávě, a už dlouho vůči němu choval závist a zášť.

Netřeba vysvětlovat, že to od Hérakla chtělo velikou dávku sebeovládání, aby poklekl před jeho trůnem a prosil za odpuštění.

„Tvoje odporné zločiny znechutily každého, kdo v sobě má aspoň špetku lidskosti,“ řekl král a vychutnával si každé slovo. „Nemáš právo žít ve světě lidí, dokud v plné výši nesplatíš svůj dluh. Budeš mi sloužit deset let a vykonáš pro mě deset činů bez cizí pomoci a bez odměny. Když dokončíš poslední z nich, teprve pak ti budu moct odpustit, obejmout tě jako svého bratrance a dát ti svobodu. Do té doby budeš mým majetkem jako otrok. Tak to rozhodla samotná královna nebes. Rozumíme si?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hrdinové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.