Svědectví mrtvých

Vyšlo také v tištěné verzi

Val McDermidová

Svědectví mrtvých – e-kniha

Copyright © BB/art s. r. o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2020

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2019 Val McDermid

All rights reserved.

Z anglického originálu How the Dead Speak

(First published by Little, Brown, London, Great Britain, 2019)

přeložila © 2020 Radmila Damová

Redakce textu: Dana Packová

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Tisk: FINIDR, s.r.o. Český Těšín

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-759-5367-4 tištěná kniha

ISBN 978-80-759-5445-9 ePub

ISBN 978-80-759-5446-6 Mobi

ISBN 978-80-759-5447-3 PDF

Val McDermid

Svědectví mrtvých

přeložila Radmila Damová

Našim přátelům z East Neuku

Prolog

Všichni jsme otroky svých zvyků. Dokonce i vrahové. Když nám něco zafunguje, upneme se k tomu jako k talismanu, který nám má zaručit úspěch. Ke kalhotkám, o nichž věříme, že nám přinášejí štěstí. Neoholíme se. Určité činnosti provádíme v té správné posloupnosti. Snídáme stále totéž. Chodíme po určité straně ulice. Když nám vrah odhalí svůj talisman, mluvíme o podpisu.

TONY HILL: Jak číst zločin

Před osmi lety

Toho sobotního odpoledne byla mysl Marka Conwaye na hony vzdálená vraždě. Přestože se rád považoval za odborníka na danou problematiku, byl také schopný oddělovat různé oblasti svého života. A dnes se zabýval pouze fotbalem. Stál před skleněnou stěnou zasedací místnosti rady fotbalového klubu Bradfield Victoria, nepřítomně kroužil červeným vínem v obrovské číši a shlížel dolů na davy, které se valily na stadion.

Věděl, jak jim je. Kdysi byl sám jedním z nich. Den zápasu přináší pověrčivé rituály. Od jistého odpoledne před dvaceti lety, kdy Vics vyhrála pohár ligy, si vždycky navlékal stejné černé ponožky s tančícím Snoopym na kotnících. Dělá to dodnes, jenom teď nemístný křiklavý obrázek zakrývá tenkým černým hedvábím. Multimilionáři nenosí nezvyklé ponožky.

V den zápasu nastupuje i svíravý pocit očekávání v hrudi a žaludku. Dokonce i při zápasech, které nemají žádný dopad na umístění v tabulce ligy nebo na další kolo poháru, v něm jiskří vzrušení, elektrizuje mu krev. Koho vyberou do týmu? Kdo bude rozhodčím zápasu? Jak hru ovlivní počasí? Přinese konec odpoledne radostnou extázi, nebo bolestné zklamání?

Tohle všechno obnáší role fanouška. A přestože je Mark Conway v současné době členem rady klubu, který sledoval od dětství, zůstává stále – fanouškem. Křičel až do ochraptění, když šplhali vzhůru – a jednou nezapomenutelně padali dolů – různými soutěžemi až do současného postavení na šesté příčce v Premier League. Jen jediná věc ho vzrušuje víc než vítězství Vics.

„Jak vidíš naše vyhlídky?“

Hlas za Conwayovými zády ho přinutil, aby se otočil. Za ním stál obchodní ředitel klubu. Conway věděl, proč přichází. Ten člověk už se snaží potvrdit si reklamu na mantinelech pro příští sezonu, chce mít co nejdřív Conwayovo jméno na smlouvě a jeho peníze v bance. „Spurs je v téhle době těžké porazit,“ odpověděl Conway. „Ale Hazinedar je ve skvělé formě. V posledních třech zápasech dal čtyři góly. Máme dost velkou šanci na výhru.“

Obchodní ředitel se pustil do vyčerpávající analýzy obou týmů. Chyběl mu ovšem dar vést lehkou nezávaznou konverzaci, a po několika jeho větách se Conwayova pozornost odchýlila, přejížděl pohledem po místnosti. Když zahlédl Jezzu Martinua, pohnul rty v náznaku úsměvu. Tohle je člověk, který by mohl sloužit jako prototyp fandovství. Jezza je jeho bratranec, jejich matky jsou sestry. V rodině kolovala legenda, že první slovo, které Jezza vypustil z úst, bylo „Vics“.

„Omluvíte mě?“ Conway dopil sklenku a protáhl se kolem obchodního ředitele. Přistoupil k baru. Mladá žena za pultem se okamžitě přestala věnovat všem ostatním a nalila mu novou sklenku vína, podala mu ji s rychlým upjatým úsměvem. Prodíral se hustě zalidněnou místností ke svému bratranci. Na Jezzovi bylo jasně patrné vzrušení, zmocnil se jednoho chudáka, kterého zastihl u bufetového stolu, a začal do něj hučet. Byl klubem Bradfield Victoria úplně posedlý. Kdyby existovala církev, v níž by se Jezza mohl klanět klubu, stal by se jejím arcibiskupem.

Když Mark Conway řekl bratranci, že se k němu může připojit v místnosti rady, měl dojem, že Jezza snad omdlí. Z obličeje mu vyprchala veškerá barva a krátce se zapotácel. „Můžeš se posadit ke mně do ředitelské lóže,“ pokračoval Conway. Bratranci vhrkly slzy do očí.

„Doopravdy?“ zalapal po dechu. „Myslíš to vážně? Do ředitelský lóže?“

„A před zápasem a po něm půjdeš do místnosti rady. Setkáš se s hráči.“

„Nemůžu uvěřit tomu, že je to pravda. O ničem jiným se mi nesnilo.“ Přitáhl si Conwaye k sobě, objal ho, uniklo mu, že sebou ten druhý škubl. „Mohl sis vybrat kohokoli,“ dodal Jezza. „Někoho, na koho bys chtěl udělat dojem. Někoho z práce, koho bys chtěl za něco odměnit. Ale ty sis vybral mě.“ Opět ho stiskl v náručí a pak ho pustil.

„Bylo mi jasné, co to pro tebe bude znamenat.“ Což byla naprostá pravda.

„To ti nikdy nebudu moct splatit.“ Jezza si drsně utřel oči. „Bože, Marku, miluju tě, člověče.“

Tenhle okamžik si naplánoval. Aby získal ono vytoužené sedadlo v radě, vyžádalo si to značné investice a spoustu podlézavosti vůči lidem, kterými pohrdal. Věděl ovšem, že jakmile Jezzovi dá zlatou vstupenku, udělá bratranec cokoli, aby si ji udržel. Poslední prvek jeho pojistky pro případ, že by mu ambiciózní plány nevyšly. Conway se usmál. Úsměv vypadal upřímně, protože upřímný byl. „Něco vymyslím,“ řekl.

Ale už to měl vymyšlené.

1

Když skupinka agentů FBI přišla s myšlenkou profilování pachatelů, uvědomovala si jednu věc. O myslích těch, kteří opakovaně zabíjejí, nevědí dost. A proto začali hledat na jediném místě, kde si mohli být jistí, že najdou odborníky – za mřížemi.

TONY HILL: Jak číst zločin

Právě pach mu hned po probuzení důrazně připomínal, kde se nachází. Vylučoval možnost, že by se ze spánku probíral v dočasném zmatení mysli a napolo spící by se dohadoval: Kde jsem? Doma? V hotelu? U někoho v hostinském pokoji? Jakmile se v současné době doktoru Tonymu Hillovi opět vrátilo vědomí, ten nepříjemný pocit mu okamžitě dal najevo, že je ve vězení.

Léta komunikoval s pacienty na klinikách se zvláštní ostrahou a ve vězení, a tento nelibý koktejl pachů mu nebyl cizí. Zatuchlý pot, zatuchlý kouř, zatuchlá těla, zatuchlé jídlo, zatuchlé větry. Zasmrádlé oblečení, které příliš dlouho usychalo. Lehce vanilkové pižmo příliš velkého množství testosteronu. A pod tím vším štiplavý přídech levných chemických čisticích prostředků. V minulosti býval vždycky rád, když při návratu do vnějšího světa unikl pachu vězení. Teď možnost úniku neexistuje.

Domníval se, že si na ty pachy zvykne. Že je po nějakém čase přestane vnímat. Jenže i po šesti měsících čtyřletého trestu si jich byl každičký den brutálně vědom. A coby klinický psycholog si nedokázal pomoci, musel se dohadovat, jestli neexistuje nějaký hluboce zakořeněný důvod, proč je na to tak přecitlivělý. Nebo má prostě jen obzvláště vyvinutý cit pro pachy.

Ať už byl důvod tohoto stavu jakýkoli, nesl to nelibě. Chyběly mu okamžiky polospánku, kdy by si mohl představovat, že se probouzí na svém lehátku na lodi, která se stala jeho základnou, nebo v hostinském apartmá ve zrenovované stodole Carol Jordanové, v níž strávil dost času na to, aby ji mohl považovat za svůj druhý domov. Tyto snové fantazie mu zůstaly odepřeny. Nikdy se neocitl na pochybách, kde je. Nemohl dělat nic jiného než dýchat.

Alespoň teď má celu sám pro sebe. Když trávil několik dlouhých měsíců ve vyšetřovací vazbě, zažil postupný sled spoluvězňů, jejichž osobní návyky pro něj byly samy o sobě mimořádně obtížným trestem. Dazza se svým neúnavným oddáváním se onanii. Ricky s kuřáckým chrchláním a neustálým vyplivováním hlenů do toalety z nerezové oceli. Marco se svými nočními strachy, výkřiky, jimiž budil polovinu patra a vyprovokoval tím další řvaní a nadávky ze sousedních cel. Tony se pokusil s Markem o jeho ošklivých snech promluvit. Jenže agresivní malý chlápek z Liverpoolu vyskočil, div se s ním nezačal prát, a těmi nejsprostšími slovy, s jakými se Tony kdy setkal, popíral, že by kdy měl nějakou zasranou noční můru.

Nejhorší ze všech, Maniak Mick, čekal na soud za useknutí ruky konkurenčnímu drogovému dealerovi. Když Mick zjistil, že Tony spolupracoval s policií, jeho prvním impulzem bylo popadnout ho za předek košile a mrsknutím ho přitiskl ke stěně. Za mohutného prskání Tonymu vysvětloval, proč mu přezdívají Maniak a co provede s každým sráčem, co se kamarádíčkuje se zatracenejma chlupatejma. Stáhl dozadu pěst – s vytetovaným ZMRD na kloubech –, připravoval se k úderu, jímž Tony dobře věděl, že mu zlomí nějakou část v obličeji. Zavřel oči.

Nic se nestalo. Otevřel jedno oko a spatřil černocha středního věku s rukou napřaženou mezi ním a Mickem. Jeho přítomnost představovala nečekaný páteřový chránič. „Není to, co si myslíš, Micku.“ Mužův hlas zněl měkce, skoro důvěrně.

„Je to špína,“ odplivl si Mick. „Co je ti po tom, jestli dostane nakládačku?“ Ústa měl roztažená v úšklebku, ale v očích se mu objevila lehká nejistota.

„Nemá s takovejma, jako sme my, nic společnýho. Ani za mák se nezajímá vo zloděje a drogový magnáty a prolhaný vypočítavý parchanty, jako seš ty nebo já. Tenhle chlap“ – zjevný zachránce škubl palcem směrem k Tonymu – „tenhle chlap odstraňuje z ulic vyvrhele. Zvířata, co zabíjej a mučej z čirý radosti. Ne kvůli tomu, aby něco získali, ani z pomsty, ani aby si dokázali, jak velkýho maj ptáka. Čistě pro zábavu. A koho zabíjej? Mohla by to bejt tvoje ženská, mohlo by to bejt moje dítě, moh by to bejt kdokoli, kdo má obličej, kterej mu sedne. Prostě nějakej chudák, kterej náhodou zkřížil cestu monstru. Tenhle chlap nepředstavuje nebezpečí pro správný kriminálníky, jako sme my dva.“ Otočil se tak, aby mu Mick viděl do obličeje, tvář mu zvrásnil přátelský úsměv.

„Mělo by nás spíš štvát, že je tady, Micku. Protože ty, co máme rádi, sou ve větším bezpečí, když von venku vodvádí svou práci. Věř mi, Micku, tenhle člověk vodstraňuje z ulic takový zvířata, na jaký tady ve vězení nikdy nenarazíš, protože si svoje několikanásobný doživotí vodkroutěj ve cvokárně. Nech ho bejt, Micku.“ Vyslovení jména připomínalo pohlazení. Ale Tony za ním vycítil hrozbu.

Mick stáhl ruku stranou, jako by šlo o záměrný pohyb, plánované protažení svalů. Pak paži spustil k boku. „V pohodě, Drusi.“ Couvl dozadu. „Ale poptám se kolem. A esli to není tak, jak řikáš…“ Přejel si prstem po krku. Z úsměvu, který toto gesto doprovázel, se Tonymu sevřel žaludek. Maniak Mick odkráčel chodbou, párek jeho nohsledů s ním srovnal krok.

Tony zhluboka vydechl. „Děkuju,“ zaskuhral.

Druse k němu napřáhl ruku. Bylo to první potřesení rukou, které kdo Tonymu nabídl za těch čtrnáct měsíců, co byl uvnitř. „Já sem Druse. Vím, kdo ste.“

Tony nabízenou ruku přijal. Byla suchá a pevná a Tony se zastyděl za pot, který na ní zanechal. Usmál se jedním koutkem úst. „A přesto jste mě zachránil.“

„Sem z Worchesteru,“ odpověděl Druse. „Moje sestra chodila na hodiny angličtiny s Jennifer Maidmentovou.“

To jméno v Tonym spustilo sérii obrázků. Mladinké oběti, srdcervoucí zločiny, motivace spletitá jako dvojitá šroubovice DNA. On sám tou dobou zápolil s odhalením, jaké převrací životy naruby. Rozplétání vlastní minulosti, které tak často provozoval s pachateli, ho div nepřimělo od všeho odejít. Jenže Druse, ať už je to kdokoli, o ničem z toho jistě nemá nejmenší tušení. Nejspíš zná jen novinové titulky. Tony přikývl. „Na Jennifer Maidmentovou se pamatuju.“

„A já si pamatuju, co ste udělal. Ale nedělejte si vo mně žádný iluze, Tony Hille. Sem hodně špatnej člověk. Ale i špatný lidi se někdy zachovaj správně. Po dobu, co tady budete, vás nikdo nebude vobtěžovat.“ Pak se jedním prstem dotkl imaginárního okraje imaginárního klobouku a odešel.

Tony tehdy ještě nechápal, jak ve vězení kolují informace. Měl podezření, že Druse slibuje mnohem víc, než dokáže splnit. Ale potěšilo ho, že se mýlil. Vždy přítomný podtón strachu, který prostupoval křídlo vyšetřovací vazby, postupně ustupoval, nikdy se ovšem úplně nerozptýlil. Tony si nicméně dával pozor, aby neztrácel ostražitost, pořád si byl vědom anarchie, která vřela kousek pod povrchem. A anarchie nebere ohled na reputaci.

Ještě víc Tonyho překvapilo, že ho Druseova ochrana nějak doprovodila do vězení kategorie C, kam ho převezli po vynesení rozsudku. Poslední, co by od vězení očekával, bylo, že ho bude chránit organizovaný zločin.

Druse plnil úlohu nárazníku z jedné strany, Tonyho minulost tvůrce profilu pachatelů mu poskytla podobnou záštitu z druhé strany. Kdyby se ho někdo zeptal na jeho názor, soudil by, že si v průběhu let, kdy pracoval pro policii a ministerstvo vnitra, udělal na vysokých postech víc nepřátel než přátel. Ukázalo se ovšem, že se mýlil i v tomhle. Hned na počátku vyšetřovací vazby požádal o notebook. Ani on, ani jeho právní zástupkyně neočekávali, že žádosti bude vyhověno.

Opět omyl. O týden později se u něj objevil omlácený počítač. Samozřejmě se na něm nedalo připojit k internetu. Jediný dostupný software byl primitivní textový editor. Dokud se Tony o celu dělil s dalším vězněm, nechtěl ho mít u sebe a přesvědčil důstojníka majícího na starost knihovnu, aby si tam počítač mohl nechávat. Jinak by mu ho některý ze spoluvězňů rozbil, ukradl nebo použil jako útočnou zbraň. Toto uspořádání sice limitovalo čas, který mohl Tony s notebookem strávit, ale donutilo ho to k lepšímu soustředění v době, kdy k němu měl přístup. A tak jediným člověkem, který se mohl radovat z Tonyho uvěznění, byl jeho nakladatel, který už si mezitím začal zoufat, že rukopis Jak číst zločin nebude nikdy dokončen, natožpak vydán.

To všechno v Tonym zanechalo nepříjemně komplikované pocity. Skutečnost, že ho plně upoutalo psaní, mu umožnila zbavit se strachu, který mu od chvíle, kdy se ocitl ve vyšetřovací vazbě, proudil žilami jako elektrický proud. Byla to úleva, kterou nešlo slovy vyjádřit. O tom se nedalo pochybovat. Když seděl nad klávesnicí a pokoušel se uspořádat své znalosti a zkušenosti do koherentního textu, ztratil veškeré ponětí o okolí. Tuto úlevu kalil pocit viny.

Vzal někomu život. Porušil nejzákladnější tabu své profese. I když čin spáchal proto, aby to nemusela udělat žena, kterou miloval, nic ho neomlouvá. Ani přesvědčení jich obou, že ukončením života tohoto člověka zachrání další životy. Muž, jehož Tony zabil, by vraždil dál a dál a kdo ví, jestli by se kdy objevil alespoň kousíček závažného důkazu proti němu. To ovšem neumenšuje obludnost toho, co Tony udělal.

Proto si zaslouží trpět. Do jeho dnů patří prvek bolesti a trestu. Ale popravdě věděl, že veškerý jeho žal je obsažen v tom, jak mu chybí Carol. A kdyby s tím souhlasil, mohl by ji vidět pokaždé, kdy dostane povolení k návštěvě. To, že jí odmítal dopřát, aby se s ním setkala, byla jeho volba a namlouval si, že toto rozhodnutí učinil pro její dobro. Možná je to jeho forma pokání. Pokud ano, je to pravděpodobně nižší cena, než platí kdokoli jiný tady.

Když uváží, o co přišli jeho spoluvězni, nemůže popřít, že má štěstí. Všude kolem sebe viděl ztracené živobytí, ztracené domovy, ztracené rodiny, ztracené naděje. Tomu všemu unikl, nicméně mu stejně nebylo lehko. Jeho únik doprovázela nepolevující sžíravost viny.

A proto dospěl k závěru, že musí najít konstruktivnější cestu ke splacení toho, co lidé nazývají dluhem vůči společnosti. Využije svého daru empatie a komunikativnosti a pokusí se nějak změnit životy mužů, s nimiž v současné době sdílí adresu. Začne dneska.

Ale než se na to bude moci přichystat, musí se připravit na něco mnohem horšího.

Přijde ho navštívit matka. Napřed její žádost odmítl. Vanessa Hillová je monstrum. Chápal váhu tohoto slova a nepoužil ho s lehkým srdcem. Zničila mu dětství, připravila ho o šanci poznat vlastního otce a pokusila se mu ukrást dědictví po něm. Když se viděli naposledy, doufal, že to bylo skutečně naposledy.

Jenže Vanessa se nenechala jen tak lehce odbýt. Poslala mu vzkaz přes jeho právní zástupkyni. „Vždycky mi bylo jasné, že my dva jsme stejní. Teď to víš i ty. Něco mi dlužíš a také to víš.“ Pořád věděla, jak na něj zatlačit. Proti své vůli na to skočil.

Jako ryba na návnadu.

2

Kolem psychologického profilování vznikl jakýsi druh mytologie v neposlední řadě proto, že někteří z jeho prvních zastánců výrazně propagovali svou vlastní osobu. Psali knihy, přednášeli, dávali rozhovory, v nichž při své schopnosti číst v myslích zločinců působili téměř jako bohové. Pravda je, že tvůrci profilů jsou jen tak dobří, jak dobrý je tým, s nímž spolupracují.

TONY HILL: Jak číst zločin

Velké městské aglomerace na severu Anglie trvají na své individualitě. Mají ovšem jeden nepopiratelný společný rys: z žádné z nich není daleko do bolestivě krásné přírody. Ti, kteří se věnují sportu, tvrdí, že do Peak District National Parku se čtvrtina obyvatel Anglie může dostat za dobu kratší, než je hodina jízdy. Za normálních okolností by detektiv inspektorka Paula McIntyreová ocenila den v lesích na úpatí Dark Peaku, procházela by se klikatícími se cestičkami krajinou, která se ještě stále podobala divočině. Nad ní, na vysokých větrem ošlehaných vřesovištích bylo zcela jistě snadné nabýt pocitu, že se civilizace nachází mnohem dál než na druhé straně dalšího hřebene.

Jenže tohle nebyly normální okolnosti. Paula se namáhavě snažila vytáhnout nohu ze zajetí bažinaté kaluže. Vynořila se s nechutným mlasknutím. „Dobrý bože, koukni, jak to vypadá,“ postěžovala si a nazlobeně se dívala na pohorku pokrytou blátem.

Detektiv konstábl Stacey Chenová, které se díky Paulině nehodě podařilo louži vyhnout, zkřivila obličej znechucením. „Prosáklo ti to do boty?“

Paula zahýbala prsty. „Nemyslím.“ Znovu vyrazila po sotva patrné pěšince, po níž postupovaly. „Zatracený teambuildingový cvičení.“

„Alespoň už jsi na ně měla vybavení. Já za výbavu na tuhle akci utratila majlant. Kdo mohl vědět, že procházka po lese vyjde tak draho?“ Stacey se táhla za Paulou, unavená a otrávená.

Paula se zachechtala. „Většina z nás nevyplázne peníze za prvotřídní outdoorové oblečení naráz. Jen se na sebe podívej.“ Pootočila se a máchla rukou ke Stacey, oblečené od hlavy až k patě jako z katalogu. „Královna merinové vlny a Gore-Texu.“

„Všechno to může být tvoje, až tu dneska skončíme. V životě už to na sebe nechci.“ Cestička končila na křižovatce ve tvaru T se širší cestou. „Kudy teď?“

Paula vytáhla z kapsy mapu a prstem v ní sledovala jejich cestu. „Míříme na sever.“

„To mi nijak nepomohlo.“

„Podívej se na stromy.“

„Jsou to velké vysoké předměty ze dřeva. S jehličkami. Které na rozdíl od ručičky kompasu bohužel nejsou magnetické.“

Paula v předstíraném zoufalství kroutila hlavou. „Zkontroluj mech. Na severní straně kmene je hustší.“ Přistoupila k jedné ze skotských borovic, které ve shluku rostly na křižovatce. „Podívej. Ten rozdíl snad vidíš.“ Ukázala doleva. „Jdeme tudy.“

„Jak to všechno víš?“

„Stejně jako ty znáš všechny spletitosti webu. Jsou to věci, které potřebuješ vědět, plus zkušenost. Nejspíš jsem začala chodit po horách přibližně ve stejné době, kdy jsi ty dostala první počítač.“ Paula si na hodinkách zkontrolovala čas. „Na místo srazu bychom měly dorazit s trochou časové rezervy. Dobře žes skončila se mnou, nabereme body za dobrý čas.“

„Tohle je ale pitomý způsob, jak trávit den. Pořád nám vykládají o rozpočtové krizi. Celé kategorie zločinu nikdo nevyšetřuje, protože na to nejsou zdroje. A my tu promarníme celý den mašírováním po lese, místo abychom se snažili řešit zločiny. Vážně nechápu, k čemu to je dobré,“ hudrovala Stacey, když opět vyrazily rychlostí, kterou Paula zjevně považovala za rozumnou. Co se Stacey týče, bylo to pochodové tempo.

„Ani já. Ale už nejsme v Kansasu.“

„Podle mě detektiv vrchní inspektor Rutherford a Carol Jordanová ani nestudovali na stejné policejní akademii. Carol by nám nikdy nic takového neprovedla. Nemuseli jsme si hrát na žádný teambuilding. Byli jsme tým.“

S tím se nedalo polemizovat. Regionální tým pro závažné zločiny, který dala dohromady vrchní inspektorka Carol Jordanová, byl sestaven na základě dovedností jednotlivých členů a jejich individuálního přístupu k práci. Ale šlo o víc než jen o tohle, chápali, jak je důležité spolupracovat s ostatními. Pokud ti ostatní jsou na stejné lodi. Jenže Carol je pryč a regionální tým pro závažné zločiny oživili až teď po měsících spánku. Podle ošklivých sester Klepny a Drbny panovala víc než malá nejistota ohledně smyslu jednotky, která pokrývá několik různých sborů. Ti, kteří byli původně pro, si spálili prsty, zatímco ti, kteří byli původně opatrní, se teď pro věc paradoxně víc nadchli. Pokud při operacích dojde k nějaké katastrofě, říkali si, bude lepší mít kam odklonit vinu.

Zatímco váhali nad definitivním usnesením, převeleli Paulu zpátky do Bradfieldu, k jejímu domácímu sboru. Přidělili ji k dlouhodobému vyšetřování obchodu s lidmi a sexuálního zneužívání, k operaci, která byla po emocionální stránce obtížnější než cokoli, s čím se dosud setkala. Opětovné povolání do regionálního týmu pro závažné zločiny vnímala jako osvobození.

Stacey odeslali k metropolitní policii na odhalování finanční kriminality. Nejnáročnější na jejím zaměstnání bylo nezapomenout se a nepředvést, co všechno umí. Práce s Carol Jordanovou, napřed v Bradfieldu a potom v regionálním týmu pro závažné zločiny, poskytla Stacey absolutní svobodu proniknout online, kamkoli chtěla, a udělat, cokoli od ní požadovali. Stala se mistryní v pozdější legalizaci informací o věcech, ve kterých neměla právo šťourat. Pokud konečný výsledek působil korektně, Carol to nechávala na ní.

Do tří dnů v nové práci pochopila, že když musí na věc zpříma, frustruje ji to. Co hůř, nudí ji to. Donutilo ji to, aby si uvědomila, že přes zjevné lpění na konvencích je ve skutečnosti naladěná na stejnou notu spíš s odpadlíky než s lovci. „Jedinou dobrou stránkou na té práci bylo, že se mi uvolnilo hodně mozkové kapacity a vyvinula jsem malou rozkošnou aplikaci na vyhodnocení kalorického výdeje při stisku kláves počítače,“ svěřila se Paule nad čínou z donášky už zase zpátky v Bradfieldu.

„K čemu by to někdo měl chtít vědět?“ Zmatená Paula se zamračila na knedlíček, který si právě nabodla na tyčku.

„Lidé posedlí cvičením a dietami chtějí vědět úplně všechno. Věř mi, dotáhli narcismus na zcela novou úroveň. Byznys musíš pořád pohánět dopředu, Paulo. Pořád musíš zvyšovat laťku. Musíš jet na plný plyn. Jakmile přestaneš postupovat vpřed, jsi mrtvá.“ Mimoděk tím připomínala, že plat policistky je pro ni pouhým zlomkem příjmů. První komerčně úspěšný program napsala ještě jako studentka a od té doby se její podnikání v tichosti rozrůstalo. Díky tomu si mohla dovolit stát se nejlépe oblékanou policistkou v severní Anglii. Merino a Gore-Tex byly pro její bankovní účet pouhým bleším kousnutím.

Srovnala s Paulou krok. „Budu teď muset být s firmou obzvlášť opatrná,“ poznamenala.

„Bojíš se, že ti na to Rutherford přijde?“

„Není to zrovna tajemství. Jenže Rutherford do puntíku dodržuje veškerá nařízení, tak se bojím, že by nepřimhouřil oko.“

„Podnikání se přece věnuješ ve svém volném čase. To není s ničím v rozporu.“

Stacey pokrčila rameny. „Mohl by argumentovat tím, že využívám znalostí a zkušeností, které získávám v práci.“

„Řekla bych, že přenos znalostí funguje právě opačně. Ale kdybys musela skončit, nepředstavovalo by to pro tebe konec světa, ne?“

„Nenudila bych se, to tedy zcela jistě ne. Všude kolem je spousta výzev, které by mě plně zaměstnaly. Ale tahle práce by mi skutečně chyběla.“ Pohlédla po očku na přítelkyni. „To jsem ještě nikdy nikomu neřekla. Ale moc se mi líbí skutečnost, že jsem policistka, legalizuje to moje šťourání v životech druhých. Já vím, že v jednom kuse pronikám dál, než se ode mě očekává, a teoreticky bych v tom mohla pokračovat, i kdybych už tohle zaměstnání neměla. Pořád mám otevřená všechna zadní vrátka. Ale chybělo by mi k tomu oprávnění.“ Zamračila se. „Zní to bláznivě, ale patrně mě k tomu vychovali. Tradiční čínské hodnoty. Nebo tak něco.“

„To podle mě dává smysl. Takže budeme postupovat opatrně, dokud vrchního inspektora lépe nepoznáme. Obě víme, že mezi tím, co šéfové říkají a co dělají, bývá často rozdíl. Až půjde do tuhého, třeba se ukáže, že umí přimhouřit oko stejně jako Carol.“

„Neozvala se ti někdy v poslední době?“ Stacey se chvíli přehrabovala v jedné ze svých kapes a vytáhla tyčinku bio čokolády. Ulomila dva dílky a jeden podala Paule.

„Hmm, zázvorová,“ pochvalovala si Paula. „Snažím se za ní jezdit každý druhý týden. Jen se mrknout, jak se jí vede. Připadám si jako diplomatická mise mezi Severní a Jižní Koreou. Navštívím Tonyho ve vězení a pak Carol v jiném druhu vězení.“

„Pořád se s ní odmítá vidět?“

„Je přesvědčený, že trpí posttraumatickou stresovou poruchou. Což, upřímně řečeno, není tak těžké uhodnout. Na to člověk nemusí být zrovna Einstein. Takže jí řekl: žádné povolení k návštěvě, dokud se nezačne léčit.“

„A co ona? Léčí se?“

Paula se zasmála. „Dokážeš si představit, že bych se na to Carol Jordanové zeptala? ‚Tak co, šéfko, jak jste na tom s posttraumatickou stresovou poruchou? Už chodíte na terapii?‘ To by bylo skvělé.“

„Umíš přece číst mezi řádky. Myslíš, že u ní došlo k nějakému pokroku?“

„Nepije. Což je, když uvážíš všechno kolem a kolem, úžasné. Ale co se týče toho ostatního…“

Ať už se Paula chystala říct cokoli, přerušilo ji krátké ostré zaječení z lesa západně od nich. „Co to sakra?“ vykřikla.

Následoval neartikulovaný výkřik, náhle utnutý. Pak zvuk nohou prodírajících se podrostem. A Paula vyrazila, hnala se mezi stromy, jak doufala, správným směrem. Stacey, která neměla takové zkušenosti s přímou akcí, krátce zaváhala, pak semkla rty do pochmurné linky a vrhla se za Paulou.

Paula si razila cestu lesem, vždy se krátce zastavila, ověřovala si, že stále míří k tomu, co znělo jako hlasité pronásledování. Pozměnila směr a běžela dál. Když zvuk náhle ustal, ztuhla i Paula, vztáhla ruku proti Stacey, aby se na místě zastavila. Pak postupovala dopředu co možná nejkradměji. Ani ne za minutu se ocitla na okraji paseky.

Několik metrů od ní mohutný muž v džínách a mikině s kapucí tiskl ke stromu ženu v běžeckém oblečení. V pravé ruce držel nůž na její hrudi.

3

Nikdo z nás není imunní vůči traumatům. Někteří lidé působí dojmem, že ze sebe dokážou setřást strašlivé věci, které jim život přivede do cesty. Je to iluze, jejíž kořeny leží hluboko v jejich minulosti ve formě nevyřešených strachů. Když doktorka Gwen Adsheadová pracovala na psychiatrické klinice Broadmoor se zvláštní ostrahou, říkávala: „Naši pacienti k nám přicházejí jako oběti katastrof. Jenže tihle lidé jsou sami katastrofou ve svém vlastním životě.“ Dokonce i činy psychopatů formují jejich osobní traumata…

TONY HILL: Jak číst zločin

Přestože Carol Jordanová zadala adresu Melissy Rintoulové do navigace, měla problém místo najít. V Edinburghu byla předtím jen párkrát a nejasně si Nové město pamatovala jako čtvrť s širokými ulicemi, vysokými georgiánskými budovami a soukromými zahradami lemovanými kovovými ploty, které měly odradit vetřelce. Jenže za těmito přísnými fasádami se zjevně nacházely labyrinty zadních uliček a bývalých stájí, z jejichž kůlen na kočáry teď vznikly hezoučké elegantní bytečky. Nebo malé firmy jako ta, kterou hledala Carol.

O několik ulic dál si našla pozoruhodně předražené místo k zaparkování landroveru a půlhodinu, která jí zbývala do schůzky, strávila potulováním po okolí. V současné době se ráda seznamovala s potenciálními únikovými trasami. Už nikdy se nehodlala nechat znovu zahnat do kouta.

Melissa Rintoulová úřadovala v dvoupodlažním domku v nádherné uličce vydlážděné kočičími hlavami, vykrojené mezi dvěma činžovními domy. Úzký chodník lemovaly květináče s levandulí, rozmarýnem a hortenziemi, které tak nutily chodce jít jednou nohou v odvodním kanálku. Nenápadnou destičku označující ozdravné centrum duševního zdraví, vklíněné mezi pedikúru a butik s lampami vyrobenými z překonfigurovaných průmyslových strojů, Carol málem přehlédla.

Ještě není úplně pozdě. Nemusí to udělat. Může dál nést na ramenou svoje břímě. Přežívá. Jenže hlas v Carolině hlavě, hlas, který znala stejně dobře jako svůj, jí to nedovolil. „Přežívat nestačí.“ Když s Tonym Hillem naposledy mluvila z očí do očí, použil přesně tato slova. A následovalo: „Lidé, kteří o tebe mají starost, chtějí, abys žila naplno. Přežívání by tě nemělo uspokojit.“ Slova jí zněla v hlavě, přebila její pochybnosti.

Proto se Carol zhluboka nadechla a strčila do dveří. U stolku v jednom rohu maličké místnosti příjmu seděla žena něco přes dvacet, oblečená do čehosi, co připomínalo oblečení na jógu. Proti ní stála dvě pohodlně vypadající křesílka. S úsměvem vzhlédla od displeje notebooku. „Dobrý den, vítám vás v ozdravném centru duševního zdraví,“ spustila. „Jak vám mohu pomoci?“

Carol bojovala s nutkáním utéct. „Mám schůzku s Melissou Rintoulovou.“

Další úsměv. „Vy musíte být Carol.“

„Ano. Musím.“ Unaveně se usmála. „Nemám jinou možnost.“

Škubnutí obočím. Žena se v jediném plynulém pohybu zvedla a zaklepala na dveře poblíž stolu. Na několik centimetrů je pootevřela. „Je tu Carol,“ ohlásila. Odpověď zněla tlumeně, ale dívka otevřela dveře dokořán a usmála se ještě šířeji. „Melissa vás očekává.“

Místnost, do níž Carol vstoupila, byla vymalovaná světle šalvějově zelenou, podlahu pokrýval koberec o několik odstínů tmavší. Před minimalistickým plynovým krbem, za jehož kouřovým sklem se nízko při zemi třepetaly plameny, stála dvě velká křesla obrácená proti sobě. Z ženy, která se zvedla z čalouněného sedadla v okenním výklenku, vyzařovala příjemná vyrovnanost. Carol, která se naučila v duchu si lidi podrobně popsat, jako by informace měla později poskytnout policejnímu věstníku, zjistila, že má problém s detaily. Určujícím rysem Melissy Rintoulové byly bujné, do spirál stočené kudrny barvy mědi, jenže rysy obličeje už šlo podchytit hůř. Celkový dojem vyjadřoval poklid. Ale nebylo v ní nic tupého nebo mdlého. Přešla místnost a oběma rukama uchopila Carolinu pravici. „Pojďte, posadíme se,“ vybídla ji. Hlas měla hluboký a vřelý s lehkým skotským přízvukem.

Ženy usedly proti sobě. Melissa pohlédla Carol zpříma do očí. „Mohu se vás zeptat, jak jste nás objevila?“

Carol zahrabala ve své plátěné kabele a vyndala leták s oslíma ušima. „Vzala jsem si to v čekárně u svého chiropraktika. Řekla jsem si, že to stojí za pokus.“

„Mohu se vás zeptat, co od nás očekáváte?“

Carol se silně nadechla nosem. „Zotavení,“ odpověděla. Následovala dlouhá odmlka. Melissa nevykazovala žádné známky toho, že by se ji chystala narušit. „Domnívám se, že trpím posttraumatickou stresovou poruchou.“

„Aha. Byla vám posttraumatická stresová porucha formálně diagnostikována?“

„To je složité.“ Další odmlka. Carol věděla, že nemá na vybranou, ale skutečnost, že vysvětlení je nevyhnutelné, jí situaci nijak neusnadnila. „Jsem bývalá policistka. Vedla jsem tým pro závažné zločiny. Mým nejbližším kolegou v té době byl klinický psycholog. Pravděpodobně to zároveň byl můj nejlepší přítel. Léta s námi spolupracoval jako tvůrce psychologických profilů. Zabývali jsme se těmi nejhoršími zločiny, jaké si jen dovedete představit.“ Povzdechla si a zmlkla.

„Vedete si dobře,“ povzbudila ji Melissa. „Nechci po vás detaily toho, jaká ta práce byla. Stačí mi vědět, co vás sem přivedlo.“

Carol bylo jasné, že by měla Melisse povědět něco víc o tom katastrofickém dni, který skončil Tonyho uvězněním a její hanbou. Ale stud ji umlčel. Není ještě připravená se úplně otevřít. „Řekl mi, že podle jeho názoru trpím posttraumatickou stresovou poruchou. V té době jsem to nechtěla uznat, ale časem jsem to přijala. Měla jsem problémy s alkoholem. Šlo o závislost. Pomohl mi se z toho dostat. Už nepiju.“ Každá věta ji stála stejné úsilí, jako by tlačila proti zavírajícím se dveřím.

„Jak dlouho abstinujete?“

„Už to bude šestnáct měsíců.“ Carol se křivě pousmála. „Dokázala bych vám to říct přesně na týden a den, ale to by znělo poněkud zoufale.“

Melissa se usmála. „V téhle místnosti jste jediná, kdo vás tu soudí. Jsem ráda, že si vedete tak dobře s něčím, co je vždycky složité. Kromě té věci se závislostí, udal vám nějaké další důvody pro svůj závěr?“

Carol se zahleděla přes Melissu na okno za ní. Detaily zakrývala tenká roleta, ale Carol měla dojem, že vidí strom, jehož listy se lehce třepetají ve větru. Alespoň si to tak chtěla představovat. Na chvíli zavřela oči, pak promluvila. „Riskovala jsem. Byla jsem nezodpovědná. Agresivní. Ohrožovala jsem sebe i ostatní.“

„Jak jste se s tímto chováním snažila vyrovnat?“

Carol si prsty prohrábla husté světlé vlasy. „Nijak. Napřed jsem nedělala nic. A pak šlo všechno do háje. Já… Udělala jsem něco, co mělo strašlivé důsledky.“ Blíž už se zpovědi nedokázala přiblížit.

„Proto už nejste policistkou?“

„Řekli mi, ať sama odstoupím, jinak mi budou muset dát padáka. Tak jsem odstoupila. A pořád jsem nic nepodnikla.“ Carol si nebyla úplně jistá, jak to Melissa dělá, ale zdálo se jí, že z ní vyzařuje jakási podpora a soucit. Pomalu se jí začínalo mluvit lépe. Už tolik nevnímala napětí v čelisti a šíji.

„Ale něco ten postoj změnilo?“

Carol cítila, jak se jí svírá hrdlo, jako by se měla co nevidět rozplakat. Pobouřilo ji to. Celé měsíce nedokázala brečet kvůli Tonyho nepřítomnosti ve svém životě, v hrudi nosila nepolevující bolest, fyzickou bolest. Ale stačilo pět minut v ordinaci téhle cizí ženy a hráz, která držela její emoce, hrozila protržením. Hlasitě si odkašlala a řekla: „Odmítl se se mnou vídat, dokud si neseženu pomoc. Řekl mi, že mě miluje, a pak se odmítl se mnou vídat.“ Tohle neměla v úmyslu říct. Vůbec to nebyla věc, kterou měla v úmyslu říct.

Melissa přikývla. „Chápu, že vás to mohlo vyprovokovat k vyhledání pomoci. Jsme prvním místem, které jste navštívila? Ptám se proto, že nabízíme nekonvenční cestu k zotavení a lidé za námi obvykle přicházejí, až když u nich nezafungují tradičnější metody.“

Carol zavrtěla hlavou, dosud rozhozená ze svého odhalení. „Navštěvovala jsem terapeuta.“ V mysli jí naskočil obrázek Jacoba Golda. Právě na něj se Tony celá léta obracel, když potřeboval kvalifikovanou pomoc. Jacob byl ve své práci zjevně dobrý, ale pro ni rozhodně nepředstavoval dobrou volbu. Nechtěla ho mít ve své hlavě. „Vlastně víc než jednoho. Ale jsem svým založením hodně uzavřená osoba,“ pokračovala. „Celá léta jsem pracovala v oboru vázaném na mlčenlivost. Nikdy jsem neměla ve zvyku ventilovat svoje problémy, nemohla jsem prostě projít léčbou mluvením. A navíc…“ Vzpamatovala se.

„Navíc?“

Carol zavrtěla hlavou. „Nic.“

„Navíc jste chytřejší?“

Vyvalila oči překvapením. „To jsem neřekla.“

„Ne. Já jsem to předpokládala a vy jste mi to potvrdila.“

Carol se div nerozesmála. „Měla jsem seržantku, byla jako vy. Nejlepší vyšetřovatelka, s jakou jsem kdy pracovala.“

Melissa přikývla. „Děkuju vám, Carol. Nehodlám se vás vyptávat, jaké konkrétní okolnosti vás přivedly k našim dveřím. Nepotřebuju to vědět. To, co tu děláme, není otázka slov. Náš léčebný režim spočívá ve cvicích. Chcete, abych vám to vysvětlila? A pak se rozhodnete, jestli si myslíte, že je to pro vás vhodné.“

Carol se cítila v takovém bezpečí jako už dlouho ne. Měla strach, že tenhle pocit již nikdy nezažije. „Ano. Prosím.“

„Víte, co jsou to fascie?“

Carol zavrtěla hlavou. „Pokud to nejsou ozdobné panely na palubní desce auta, nemám nejmenší tušení. Ale o nich tady asi nemluvíte.“

„Ne. Fascie jsou spojovací vazivo těla. V pásech a pouzdrech procházejí celým naším tělem. Spojují a chrání skupiny svalů a vnitřní orgány. Jsou jako pavučina, která všechno udržuje ve spolupráci. Když jste ve stresu nebo zažíváte trauma, když se objeví adrenalinová reakce typu uteč nebo bojuj, tak jakmile později nebezpečí nebo strach pominou, očekává se od nás návrat do klidového stavu. Představte si to jako elektřinu, která je uzemněná, a tudíž bezpečná. Ale občas nás reakce uteč nebo bojuj příliš zatíží a my se posuneme na škále výš, ztuhneme strachem a dojde k disociaci. Ta reakce je tak intenzivní, že se elektřina neuzemní a my se nevrátíme do klidového stavu uvolněného vědomí. Stačíte mě sledovat?“

„Chápu, o čem mluvíte, ano.“

Melissa se usmála. „Dobře. Mozky máme vlastně dva. Vědomý mozek, který řídí naše myšlenky a činy. Uvědomuje si minulost a budoucnost, neustále odesílá sem a tam neurologické zprávy, které většinou ani nevnímáme. Ale pod ním máme nevědomý mozek. Je pozůstatkem z doby, kdy jsme byli plazy, a jde mu čistě o přežití. Je napojen na našich pět smyslů, ale chápe pouze daný okamžik. Žije v přítomném čase. Pozná, že se dokončil adrenalinový cyklus. Jenže pokud k tomu nedojde, pokud se nás stres a trauma stále drží, pak se tento mozek přežití domnívá, že situace stále trvá. Vznikne z toho smyčka, která se neustále přehrává dokola. Míváte flashbacky, Carol?“

Přikývla, nedůvěřovala svému hlasu.

„Tradiční terapie mluvením může tyto flashbacky využívat jako přístupové body k traumatickému zážitku a některým lidem to pomáhá. Jiné ovšem může vyprávění příběhu zanechat v dysfunkčním stavu na úrovni mozku přežití. Takže potřebujeme přesvědčit fascie, aby uvolnily stres, který v sobě drží, aby se elektřina mohla uzemnit.“

„Ve vašem podání to zní velice jednoduše. Pokud je to tak přímočaré, proč to nedělají všichni?“

Melissinu úsměvu neubylo na vřelosti. „Chápu, že se tomu bráníte. Uvízla jste ve smyčce a v hloubi duše se obáváte, že se situace může jedině zhoršit. Hlavní důvod, proč to nedělají všichni, spočívá ve skutečnosti, že alternativní formy léčby stále narážejí na odpor. Lékařská zařízení hodně investovala do způsobů, jakými se vždycky postupovalo. Můžu vám na uklidněnou říct jenom tolik, že náš postup má podporu rozsáhlého průzkumu a že je schválený Světovou zdravotnickou organizací. Už takhle postupuju pět let a úspěšnost u pacientů mám mezi sedmdesáti pěti a osmdesáti procenty. Přesto tato metoda nezabírá u každého. Nehodlám vám namlouvat, že ano.“

„Takže jak to funguje? Jde o nějakou masážní techniku? Vymasírujete ze mě stres?“ Carol vnímala výzvu ve svém hlase. To je určitě ten můj mozek plaza.

„Ne. Věřím tomu, že stejně jako se naše tělo vyléčí z fyzického zranění, může se naše mysl uzdravit z duševního otřesu. Naučím vás sadu cvičení, která budete praktikovat sama. Začneme s drobnými pohyby očí, ty můžete procvičovat až stokrát denně. Sdělí vašemu mozku, že je bezpečné se dívat. Ta metoda se nazývá EMDR – Eye Movement Desensitisation and Reprocessing, desenzibilizace a přepracování pomocí očních pohybů. Nebudu vás nudit teorií. Na internetu najdete spoustu materiálů. Princip, který za tím stojí, spočívá v tom, že vám to pomůže přeprogramovat vaši reakci na události, které vás traumatizovaly. Najdete cestu, jak přeformulovat, co se vám stalo, v tom smyslu, že už nebudete uvázlá ve smyčce zpětné vazby traumatu.“

Melissa jí předvedla, jak to myslí. Vypadalo to snadně, dokud se Carol nepokusila pohyby zopakovat. Po dvanácti mrknutích si připadala celá nesvá. „Bude to příjemnější, slibuju,“ ujistila ji Melissa.

Terapeutka prošla několika dalšími cviky. Pomalu a důkladně před sebe natahovala ruce, jako by plaveckým stylem prsa bojovala proti imaginárnímu odporu. V krátkých výpadech co největší silou dupala do země. Posadila se s nohama na zemi a pohybovala s nimi jako při běhu. Carol ji napodobovala, přijímala připomínky a opravy. Po necelé čtvrthodině jí srdce bušilo jako o závod a bylo jí lehce nevolno.

„Dělala jste to správně,“ ujistila ji Melissa. „Chci, abyste takhle cvičila každý den. Abyste krátké sady cviků opakovala tolikrát, kolikrát to zvládnete. Mělo by to být čím dál tím snazší a každým dnem byste měla být schopná udělat cviků víc. Doporučuju vám kurz o osmi sezeních, abychom mohly zapracovat změny. Ráda bych vás znovu viděla za čtrnáct dní. Bude to možné?“

Carol se zvedla. „Budu tady. Chci se zbavit těch ošklivých pocitů.“

„A já si dokážu představit, že byste ráda obnovila kontakt se svým přítelem. To je cíl, který stojí za to.“

„Na to zatím nedokážu ani pomyslet.“

„Zamíříte teď zpátky do Bradfieldu?“

Carol přikývla.

„Budete řídit?“

„Ano, parkuju o pár ulic dál.“

„Nesedejte hned za volant. Na konci uličky je roztomilá kavárnička. Posaďte se tam, dejte si čaj a vdoleček. Dýchejte. Možná se u vás objeví silná emocionální reakce na to, co jsme dělaly, tak na sebe buďte hodná.“ Melissa vstala a položila ruku na Carolinu paži. „Udělala jste dobře, že jste sem dnes přišla. Určitě to pro vás nebyl snadný krok. Šťastnou cestu.“

„Děkuju.“

Lehce omámená Carol vykročila uličkou. Zatímco byla uvnitř, změnilo se počasí. Cestu na konec ulice osvětloval široký pruh slunečního svitu. Ten pohled Carol zlepšil náladu. „Proboha,“ pokárala se cestou ke kavárně. „Je to jen trik počasí.“

A přesto nemohla ignorovat záchvěv naděje. Možná skutečně udělala první krok na cestě zpátky ke svému bývalému já.

4

Nemáme problém označit opakované extrémní násilí za symptom duševní poruchy. Odtud není až tak velký skok k názoru, že většina násilných činů je jakýmsi druhem choroby. Pokud změníme své chování, možná dokážeme změnit i důsledky.

TONY HILL: Jak číst zločin

Tony zjistil, že dostat Vanessu z hlavy je snazší teoreticky než ve skutečnosti. Pod myšlenkami vnímal tiché hučení neklidu, byl nervózní, a přitom se potřeboval plně soustředit. To, o co se chce pokusit, určí atmosféru zbytku jeho pobytu ve vězení. Druseův vliv utlumil prvek strachu, Tony ovšem chtěl zvětšit prvek respektu. Jediný problém spočíval v odhadu, jak na to.

Odpověď se naskytla dva dny poté, co ho převezli do věznice Jejího Veličenstva Doniston, zařízení kategorie C, kde si nejspíš odsedí celý zbytek trestu. Ovzduší tu bylo méně otravné než ve vazební věznici, ale ani tady nebylo pochyb o tom, o jakou jde instituci.

Nikoho, kdo kdy sledoval nějaké drama z vězeňského prostředí, by patra Donistonu nepřekvapila. Dvě řady cel proti sobě, oddělené po obou stranách pavlačí táhnoucí se podél celé strany křídla a volným prostorem uprostřed, kudy vedly schody spojující jednotlivá podlaží. V přízemí tento prostor vyplnily dva kulečníkové stoly a stolní tenis. Stěny tvořily cihly, natřené několika vrstvami malby v barvě industriální šedi, dveře byly zahloubené jen natolik, aby se k nim přimáčkl muž a zůstal neviditelným pro někoho, kdo prochází křídlem. Dokonalým receptem hrůzy bylo počkat si, až terč dojde na stejnou úroveň, a pak před něj skočit s úšklebkem a děsivou grimasou v obličeji. Nemuselo nutně dojít k útoku, na vyvolání požadované reakce postačilo jen leknutí a strach.

Tonyho cela byla naprosto stejná jako všechny ostatní, do nichž letmo nahlédl při neklidné cestě křídlem, když měl náruč plnou ložního prádla, rezervního oblečení a krabice s knihami a cenným laptopem. Byl největší atrakcí toho dopoledne. Jeho spoluvězni se opírali o veřeje, a když kolem nich procházel, halekali na něj otázky a nesrozumitelně cosi volali.

Vstoupit do vlastní cely byla úleva. Na první pohled se zdála být ve slušném stavu, našedlá malba byla jen lehce odřená a poškrábaná. Úzká postel, skříňka v rohu s třemi úzkými policemi, malý, k podlaze přišroubovaný stůl a plastová židle. Rozhlasový reproduktor připevněný na stěnu nad postelí. U dveří toaleta z nerezové oceli a umývadlo, od zbytku místnosti je oddělovala omítnutá cihlová stěna. „Můžete si sem něco nalepit pomocí plastické lepicí hmoty. Rozveselit to tu. Dá se koupit v obchodě,“ informoval ho strážný, který ho do cely doprovodil. Bylo by zapotřebí víc než pár fotografií, aby to rozjasnilo tuhle spartánskou celu, pomyslel si Tony. Okno, rozdělené do dvanácti tlustých skleněných dlaždic, poskytovalo výhled na kus střechy a zorané pole za obvodovou zdí. Dostatečně velký kus vnějšího světa, aby mu připomínal, o co přišel.

Když osaměl, ze zvědavosti zapnul zabudovaný reproduktor. Brzy pochopil, že poslouchá rozhovor nějakého vězně s básníkem, jenž má toto odpoledne workshop ve vězeňské knihovně. Zanedlouho Tony zjistil, že interview vysílá Na ostro, rozhlasová stanice provozovaná vězni. Středa je zjevně Dnem plným aktivit, kdy se tématem stává kreativita a vzdělávací možnosti. Přestože oficiální zdroje jsou omezené, vězni se pro zlepšení svých vyhlídek snaží o rozšíření nejrůznějších dovedností od instalatérství po vaření. Jak Tony poslouchal, začal pociťovat slabé chvění příležitosti.

Dobře věděl, že se nemůže jen tak přihnat do rozhlasového studia, aniž by se za něj někdo zaručil. Zabralo mu to několik dní, poptával se mezi nejméně nepřátelskými tvářemi v kantýně a v knihovně, ale nakonec se mu podařilo vypátrat Kierana, sedmadvacetiletého mladíka, který si podle vlastních slov odpykával tříletý trest za „vloupačky, kterejch bylo jak nasráno“.

Tonyho zajímalo, jak se k rádiu dostal. „Rád jsem Na ostro poslouchal, jenže fitness program, kterej tam vysílali, mi připadal moc specializovanej. Rád se udržuju v kondici, ale voni tam mluvili jenom o využívání tělocvičnýho nářadí. A vybavení, který tu máme, není předně kdovíjak skvělý, ale hlavní problém spočívá v tom, že ho není zas tolik. Navíc spousta chlapů nemá pro začátek dobrou kondici a nejsou nadšený, že by měli cvičit vedle těch, co sou cvičením posedlí,“ vysvětlil mu Kieran. „A pak tu máme šéfy smeček a jejich čuby, co si myslej, že tělocvična patří jenom jim.“

Tony se dozvěděl víc, než by potřeboval slyšet, ale lépe než většina ostatních dobře chápal důležitost toho, aby se lidi vypovídali. „Rozumím, jak to myslíte, před polovinou zdejších chlapů bych si připadal jako naprostý tintítko.“

„To proto, že tintítko ste. A tak sem nabídl takovou sestavu cviků, kterou může každej provozovat ve svý cele. Naprosto jednoduchý protahování a zátěžový cviky, spousta opakování, aby si člověk vybudoval nějaký svaly. Aby nějak vypadal.“ Natáhl se a chytil Tonyho za biceps. „Vám by se to šiklo, Tony.“ Zachechtal se a zakroužil rameny, předváděl vlastní kondici.

„Zkusím to. Takže jste tam prostě přišel a požádal je, aby vás zařadili do programu?“

Kieran přikývl. „Chlapi chtěli, abych jim cviky předved, přidali pár návrhů a pak mi dali jednou tejdně desetiminutovej čas. Lidem se to líbilo, takže teď mám patnáct minut třikrát do tejdne. Musel sem se naučit taky všechny ty věci kolem – postarat se o technický záležitosti jako nějakej zvukovej technik z BBC a podobně. Proč vás to zajímá? Chcete nám povídat o všech těch sériovejch vrazích, co ste zlikvidoval? Poskytnout nám pohled do problematiky? Něco jako odhalit mysl vraha?“

„To je pro mě teď dávná historie. Už nikdy mě nepustí nikam poblíž nějakého vyšetřování vraždy.“

Kieran se zahihňal. „Teď, když ste na druhý straně. Ale vsadím se, že máte spoustu úžasnejch historek k vyprávění.“

„Mám na mysli něco poněkud odlišného. Vy chcete, aby lidi byli fit. Já jim chci pomoct změnit život jiným způsobem. Můžete mě tedy nějak uvést?“

„Jistě. Pojďte se mnou ve středu ráno, až půjdu dělat svůj pořad. Středa bude nejlepší den, je nás tam fůra a plánujeme potom program na zbytek tejdne.“

Nastala středa a Tony se ocitl u stěny malé přeplněné místnosti, v níž se nacházelo rozhlasové vybavení a šest mužů, kteří vypadali jako náhodný výběr diváků z tribuny u vchodu z Grayson Street při zápasu Bradfield Victoria. A nejen proto, že byli v překvapivém kontrastu s obecnou populací ve věznici všichni bílí. Dva měli vyholenou hlavu, tetování jim zdobilo paže a šplhalo se vzhůru po šíji. Jeden připomínal učitele přírodních věd, brýle mu klouzaly po nose, manipuloval se šroubovákem a jakýmsi konektorem. Další – třicátník s úpravným účesem, pozornýma očima, širokými rameny a počínajícím panděrem – by se dokonale hodil do kantýny Bradfieldské metropolitní policie. Kieran představil Tonyho muži, který místnosti zjevně velel.

„Spoony, tohle je Tony. Je to…“

„Jo, já vím. Cvokař. Tady žádný pohovky nemáme, doktore. A ze systému jsme už úplně zcvoklí. Co od nás chcete?“ Spoony uklonil hlavu do strany, vystoupily mu tím šlachy na krku. Byl vysoký a hubený, paže, které mu vyčnívaly z rukávů trička, se podobaly anatomické studii – tady je sval, tady šlacha, tady žíla. Mužův obličej Tonymu připomínal tropického ptáka: obrovské oči a orlí nos nad malými ústy a ustupující bradou.

„Rád bych měl svůj program.“

Spoony se ušklíbl. Oba holohlavci si založili ruce na hrudi a zasmáli se. Tydliták a Tydlitek. „Jen tak? Myslíte si, že ste něco extra jenom proto, že jste si venku trochu udělal jméno?“ Spoony se odvrátil a předstíral, že něco opravuje na jednom z monitorů. Ostatní se řídili jeho příkladem a začali se zabývat papíry a monitory.

„Nemá cenu, abyste se tvářili, že nic neumím,“ ozval se Tony. „Bylo by skutečně hloupé, kdybyste se pokoušeli tvrdit, že jsem jen další z chlapců. Poslouchal jsem Na ostro a je mi jasné, že ani vy nejste hloupí. Nechci ze sebe dělat chytráka, ale můžu vám dodat program, který by dokázal změnit životy lidí. Možná by jim pomohl v tom, že by se sem už nevrátili.“

Spoony ztuhl. „To myslíte vážně? Jak dlouho jste tady? Pět minut? A už víte, jak vylepšit naši práci? Myslíte si, že jste snad zatracený Coldplay, nebo co?“

„Ani nevím, co tím myslíte. Vím jenom, že mám pár nápadů, které by stálo za to vyzkoušet.“ Vytáhl z kapsy malý blok. Další dárek od lidí ze soudního systému, kteří si byli vědomi toho, že na leckoho leccos ví. „Připravil jsem deset minut. Jen pro vaši představu.“

Spoony se otočil, zkroutil se v pase, aby viděl za Tonyho a mohl pohlédnout do očí Kieranovi. „Udělals dobře, žes ho sem přivedl. Strašně nám tu chyběl komik.“

Technik se šroubovákem zvedl hlavu. „Nezaškodilo by dát tomu týpkovi šanci.“ Soudě z překvapených výrazů ve tvářích ostatních nebylo patrně běžné, že by vyjadřoval svůj názor.

Spoony hlasitě vydechl. „Tak teda pojďte.“ Trhl hlavou směrem k židli, před níž stál molitanem potažený mikrofon. „Usaďte svou prdel a pusťte to do nás.“

Tony poslechl, protáhl se kolem Tydlidvojčat, aby se dostal k židli. Odkašlal si. „Jsem vězeň číslo BV8573. Jsem zároveň klinický psycholog a jmenuju se Tony Hill. Posledních pětadvacet let jsem pracoval s lidmi, jako jste vy a já, snažil jsem se najít důvody, proč se situace pro nás zvrtla.“ Vzhlédl od poznámek. Spoony se opíral na židli, prsty měl propletené za hlavou, hleděl do stropu.

„Nevěřím, že se lidé rodí zlí. Podle mě končíme na špatné straně zákona z nejrůznějších důvodů a většina z nich nevznikla naší vinou. Říkal jsem to už dřív a nejspíš to budu opakovat znovu: společnost má takové zločiny, jaké si zaslouží. Vybudujete například společnost založenou na chamtivosti a odpovídajícím zločinem se stane zlodějna. Proměňte sex v komoditu, a bingo, sexuálně motivované zločiny budou růst jako houby po dešti. Takže pokud je tohle zásadní příčina zločinu, musí náprava logicky ležet v našich vlastních rukách. Když změníme scénář, podle něhož lidé žijí, pak bychom snad jistě měli být schopní změnit důsledky? Chci s vámi hovořit o způsobech, kterými můžeme změnit svoje scénáře. A na prvním místě si musíme promluvit o strachu. Protože se tady všichni bojíme.“

Spoony náhle vyskočil. „Dobře, to stačí. Vy teda máte koule, to vám musím přiznat, doktore. Přijdete si sem a prohlásíte, že jsme všichni posraný strachy.“

Tony si povzdechl a vstal. „Dobře. Pochopil jsem. Zmizím do své cely a zapomenu, že jsem kdy chtěl být Zoe Ballovou věznice Doniston.“

„Co to melete?“ vyletěl Spoony, hlavu vystrčenou dopředu, celý naježený agresivitou. Sebral Tydlitákovi psací podložku s klipsem, přejížděl prstem po stránce. „Jo. V pátek snížíme katolíkům čas na půl hodiny. Příští měsíc budete mít patnáct minut tejdně, doktore. Pokud prorazíte, bude ten čas váš. A teď vypadněte, musíme sestavit program.“

Tony už byl skoro ve dveřích, když ho dohnala Spoonyho slova na rozloučenou. „Nechcete mě zklamat, doktore. Druse nemá vliv na lidi, který znám já.“

Přesně tak, strach zase prudce narostl. Něco jako bezpečí tady neexistuje.

5

Každé místo činu má svou skupinu specialistů. Policisty, lékaře, fotografy, forenzní specialisty, profilery. A právě tak jako každý člověk čte tutéž knihu jiným způsobem, odnáší si z ní jiný vzkaz a nachází na jejích stránkách jiné odezvy, stejné je to i s místem činu. Když dáme hlavy dohromady, je to jako sympozium o mrtvém.

TONY HILL: Jak číst zločin

Paula opatrně postoupila o krok dopředu. „Nastal čas odložit ten nůž,“ pronesla konverzačním tónem. „Pro tohle existují lepší řešení.“

Muž sebou škubl, rychle se ohlédl přes rameno. Ale jeho sevření nepolevilo, ani nožem neuhnul.

„Pusťte ji. Můžete pak odsud odejít.“ Paula si udržovala vyrovnaný hlas a nehýbala se. „To je jediný způsob, jak se z toho dostat.“

„Proč sakra neodejdete vy? Nic vám po tom není.“ Jeho hlas zněl méně jistě, než napovídal obsah jeho slov. Žena se zavrtěla, muž se odvrátil od Pauly a přitiskl se na ni ještě víc.

Paula zapátrala ve svých zkušenostech, co by bylo nejsprávnější říct. „Když toho okamžitě nenecháte, můžete se rozloučit s normálním životem,“ pronesla jemně. „Odsud už nevede cesta zpátky. Nevěřím, že byste to tak chtěl. Jak se jmenujete? Já jsem Paula.“

Znovu se k ní obrátil tváří. „Co je vám do toho? Kdo si sakra myslíte, že jste?“

„Jsem prostě někdo, kdo nerad vidí, když nějaký člověk zahazuje svoje životní šance.“

„Mluvíte jako nějakej zasranej polda!“ vykřikl, v hlase mu zaznívalo pobouření. „Takhle mluví jenom zasraný policajti.“ A zničehonic ženu pustil a rozeběhl se mýtinou směrem k Paule, nůž v ruce napřažené před sebe. Žena spěšně odklopýtala opačným směrem.

„Chyť ji, Stacey!“ křikla Paula. Nespouštěla z muže oči. Když se přiblížil, stáhl ruku dozadu, připravoval se k úderu. Paula počkala do posledního možného okamžiku, pak elegantně uhnula stranou a vykopla nohu.

Doufala, že muže trefí do kolene, a výkřik, který ze sebe vydal, když se zhroutil k zemi, jí napověděl, že rána dosedla správně. Paula se otočila jako na obrtlíku, dupla na ruku, v níž muž držel nůž, a pak mu ztěžka jako kámen dopadla na záda. Nesrozumitelně řval bolestí, ale ona na to nebrala ohled. Popadla jeho pravou ruku a zkroutila mu ji za záda, pak volnou rukou hrábla do kapsy bundy pro plastová pouta, která s sebou vždycky nosila. Spoutat muže a pronést zatýkací formuli nezabralo ani minutu. Vytáhla ho na nohy, pouta přitom využila jako páky, a on vyjekl, když jeho váhu přebralo koleno. „Nemáte zrovna šťastný den, co?“ zasupěla, teprve potom začala pohledem pročesávat stromy, hledala jakoukoli stopu po Stacey a té ženě.

„Do prčic, vy jste cvok!“ vybuchl muž. „Jsem sakra polda.“

Paula se zasmála. „To je ta nejlepší hláška, co jsem v poslední době slyšela.“

Pak zezadu zaslechla zachechtání. „Mluví pravdu.“

Pro detektiva vrchního inspektora Iana Rutherforda pracovala Paula teprve tři dny, ale okamžitě v jeho slovech poznala měkký akcent oblasti Borders. Pomalu se k němu obrátila tváří. „Pane?“ Byla to otázka, na kterou už znala odpověď.

„Dneska to neznamenalo jen teambuilding, inspektorko McIntyreová. Chtěl jsem zároveň zjistit, jak jednáte pod tlakem.“

„Tak sundá mi někdo ty pouta? Někdo by jí měl vysvětlit, že se tak zatraceně neutahujou. A to už vůbec nemluvím o svým zmrzačeným koleni.“ Zní to přesně tak naštvaně, jak na to má plné právo, pomyslela si Paula. Určitě nečekal, že ho přemůže žena o dobrých deset let starší než on.

„Seznamte se s detektivem konstáblem Thwaitem z Jižního Yorshiru. Povolaným na dnešní malou operaci. Můžete ho pustit.“

Ještě mluvil, když se na mýtinu houštím prodrala „oběť“, krátce nato následovaná Stacey, která ztratila čepici a místo ní posbírala spoustu listí a větviček. Jednu z nohavic si zašpinila tmavým bahnem. Tvářila se nesmírně rozčileně. „A tohle je detektiv konstábl Vaughnová z Manchesteru,“ hlásila úsečně, ústa pevně semknutá. „Která mi laskavě pomohla ze strouhy.“

„Upřímně řečeno, tou dobou už mě dohnala,“ dodala detektiv konstábl Vaughnová s úsměvem.

Paula osvobodila Thwaitea a cítila, jak se z ní vyplavuje adrenalin. Detektiv vrchní inspektor Rutherford se tvářil, jako by byl sám se sebou velice spokojený. Paula si pomyslela, že patří k lidem, kteří jsou rádi sami se sebou spokojení. Zjevně pracoval na tom, aby si udržel kondici, a oblékal se tak, aby to nikomu nemohlo uniknout. Vlasy měl vždycky dokonale upravené – přistřižené po stranách, aby předvedl počínající prošedivělost, a delší na vršku hlavy, aby ukázal, že má dosud spoustu vlasů. Dokázal vypadat nepříjemně i přátelsky, čelist měl hranatou jako Superman. Provázela ho pověst muže, který se přísně drží pravidel, což podle Pauly souviselo také s udržováním jeho image. Tahle epizoda naznačila, že umí být stejně mazaný jako Carol Jordanová.

K čertu s Rutherfordem a jeho hrami. Paula se obrátila ke Stacey a významně pohlédla na hodinky. „Musíme stihnout sraz, detektive konstáble Chenová.“ A když se ve svých stopách vracela zpátky na trasu, nepotřebovala si ani ověřovat, jestli jde Stacey za ní.

Později, když ze sebe všichni setřásli Rutherforda a odešli do hospody, nastal ten pravý teambuilding. Paula a Stacey se připojily ke svému dlouholetému kolegovi detektivu seržantovi Alvinu Ambroseovi a Steveu Nisbetovi, nové posile týmu. Nisbeta nedávno v policejním sboru Západního Yorkshiru povýšili na detektiva seržanta. Povídalo se o něm, že se rychle učí a je dobrý týmový hráč. Což ovšem nutně neznamená, že se v téhle bandě nesourodých jedinců bude cítit jako doma, pomyslela si Paula.

Alvina a Stevea také čekal test, a to ani ne čtvrt hodiny od chvíle, kdy dostali pokyny pro orientační závod. Prošli zatáčkou a narazili na muže, který z lesa táhl nějakou ženu směrem k dodávce zaparkované na cestě. Měla na sobě krátké šaty s hlubokým výstřihem, ruce spoutané za zády a vztekala se a křičela v jazyce, který zněl jako polština. Na nohou jí zbyla jen jedna bota s uvolněným vysokým podpatkem. „Tohle je sakra naposled, cos mi zdrhla, ty děvko!“ řval muž.

Pár byl od nich vzdálený asi dvě stě metrů. Nepotřebovali si říct jediné slovo. Ať už jde o obchod s bílým masem, nebo o ženu, které se nepodařilo uniknout násilnickému manželovi, záleží jedině na tom, aby tu věc zastavili. Oba muži nejvyšší možnou rychlostí vyrazili vpřed. Steve Nisbet měl šlachovitou postavu běžce, ale Alvin byl přes svoji mohutnost také v kondici, a nezaostával za ním.

Neblížili se nikterak skrytě a muž je zaregistroval ještě předtím, než stačil ženu dostat do dodávky. Zrychlil, škubnutím otevřel dveře a násilím ji strčil dovnitř. Dveře zabouchl a k sedadlu řidiče zamířil právě ve chvíli, kdy oba policisté doběhli k vozu. „To děvče!“ zahučel Alvin a vrhl se k boku vozu, aby zaútočil na muže, který už byl z poloviny uvnitř. Steve otevřel zadní dveře dodávky, ale než stačil po ženě sáhnout, kopla ho bosou nohou a trefila rovnou do čelisti.

„Do prčic, jsem polda!“ zařval. Přikrčila se, drápala se hlouběji do přecpaného nákladového prostoru a nesrozumitelně vřeštěla. Snažil se vlézt za ní dovnitř, ale mlátila kolem sebe jako pominutá.

Alvin mezitím dorazil k muži dřív, než se mu podařilo dovřít dveře. Zmocnil se jich a otevřel je dokořán ve chvíli, kdy řidič strčil klíč do zapalování a nastartoval. Alvin nezaváhal ani vteřinu. Naklonil se dovnitř, paží nasadil muži kravatu a bez cavyků ho vytáhl z vozu. Muž se snažil osvobodit, jenže Alvin byl příliš silný.

V tu chvíli se ze stromů za nimi vynořil Rutherford a volal: „Uklidněte se, všichni. Nechceme žádná zranění.“

„Prostě tam jen tak stál a křenil se jako idiot,“ líčil Alvin nad první pintou, hlas plný znechucení. „Vykládal mi, jak skvělou práci jsem odvedl, až na to, že jsem z dodávky podezřelého vytáhl trochu moc drsně.“

„A já jsem se zase k oběti dostával moc pomalu. Měl jsem ji odtamtud vytáhnout dřív, než ten chlap nastartoval motor,“ postěžoval si Nisbet. „Rád bych ho viděl, jak by si líp poradil s šílenou polskou dopravní policistkou z Burnley, která by se mu pokoušela srazit hlavu. Nemyslím, že bych za těch osm let, co jsem u policie, strávil nesmyslnější den.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svědectví mrtvých.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.