Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Pomsta hraběte Lyndona

Vydání první

Copyright © 2009 by Cartland Promotions

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images,

Pi Creative Lab and PicLab26

Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2386. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Earl’s Revenge vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com v roce 2009

Český překlad © 2020 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1451-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1452-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Barbara Cartland

POMSTA

HRABĚTE

LYNDONA

Skutečnou lásku nikdy nezmění

a nezahubí čas, věk ani smrt.

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1819

Charles Lyndon řídil svůj faetón typu „highflyer“. Uvažoval, že čtveřice koní, která ho táhla, je nejlepší, jakou kdy měl.

Tento typ faetónu byl mezi mladými hejsky ze St. James velmi populární. Byl neobyčejně vysoký, a když ho táhli čtyři koně, velmi obtížně se řídil.

Zadní kola měla v průměru neuvěřitelných pět stop a osm palců a podlaha se vznášela pět stop nad zemí. Charles Lyndon si svůj highflyer pořídil, když se vrátil z Francie po porážce Napoleona. Usoudil, že je to nejsportovnější dopravní prostředek, který si gentleman může zakoupit, protože vybízel k závodění a také při jeho řízení byla nezanedbatelná možnost smrtelné nehody.

Mladíkům něco takového připadá neodolatelné.

Díky výšce kočáru mohly také dámy z vyšší společnosti přezíravě shlížet na obyčejné chodce.

Charles Lyndon nic takového nedělal, i když si byl vědom svého postavení a své důležitosti. Po svém návratu z války se stal jedním z nejpohlednějších a nejelegantnějších mladíků z White’s Clubu. A také jedním z nejobletovanějších.

Dá se říci, že vzal Londýn útokem.

Z Francie se vrátil se dvěma nejvýznamnějšími medailemi za statečnost, které vévoda z Wellingtonu mohl udělit. Stal se také historicky nejmladším velitelem v britské armádě. Vévoda ho tak vychválil princi regentovi, že se Charles stal častým návštěvníkem v Carlton House.

Byl také nesmírně bohatý. Nejenom že zdědil velký majetek po otci, ale rovněž i jeho matka mu zanechala značné jmění.

A k tomu všemu byl rovněž dědicem hraběte z Lyndonmore, kterému bylo již pětašedesát.

Všichni přátelé Charlese obdivovali a napodobovali ho, ale samozřejmě se našli i tací, kteří mu záviděli a žárlili na něj pro jeho úspěch mezi kráskami Beau Monde.

Kvůli pevnému zdraví jeho strýce mu říkali „navěky bez titulu“. Charles se přezdívce navenek smál, ale ve skutečnosti ho rozčilovala.

Po svém návratu z Francie si užil rok nekonečné zábavy a veselí. Do náruče se mu vrhaly elegantní vdané i ovdovělé dámy, rovněž ho však pronásledovaly debutantky a jejich ambiciózní matky. Na vrcholu slávy byly také londýnské herečky a nikoho nepřekvapilo, že si Charles namlouval ty nejkrásnější, nejtalentovanější a nejobletovanější.

Jeho život byl téměř dokonalý, až se jednou přistihl, že touží, aby se v něm objevilo vzrušení a překvapení, které zažíval ve válce.

Právě to byl hlavní důvod, proč ve svých osmadvaceti uvažoval o tom, že se ožení.

Byl majitelem jednoho z nejhezčích domů v Anglii. Lyndon Hall v Berkshiru byl domovem jeho rodu už od sedmnáctého století. Později došlo ke kompletní rekonstrukci starého domu, během níž hrabě z Lyndonmore přesídlil do Northumberlandu, kde, jak záhy zjistil, byly lepší příležitosti k rybaření i lovu tetřívků než kdekoli jinde. Hrabě proto daroval svůj původní dům svému bratrovi, Charlesovu otci. Charles tak v Lyndon Hall vyrostl a miloval jej víc než cokoli na světě.

Rekonstrukci domu měl na starosti jeden z největších architektů své doby – Robert Adam. Počítal se mezi umělce, kteří vzešli z italské renesance s jejími ctnostmi ve formální dokonalosti a vznešenosti a postavili v Británii mnoho domů a budov.

Robert Adam však ostatní umělce převyšoval svou odvahou a nespoutaností. Nesnažil se dosáhnout správnosti, ale pohybu. V Lyndon Hall se mu to podařilo dokonale pomocí kontrastujících křivek velkého schodiště, velmi působivé kupole a úžasné mramorové haly.

Po dokončení byl dům větší, krásnější a působivější než mnohé paláce.

Když se Charles jednou rozhodl, jednal okamžitě.

Pokud má bydlet v rodinném sídle Lyndon Hall, potřebuje ženu a po určité době také syna nebo raději syny, aby někdo zdědil jeho ohromný majetek.

V tanečních sálech si prohlížel nadšené tváře a oči, které se rozzářily vždy, když vstoupil. Vždycky si k tanci vybíral ty nejkrásnější z krasavic, které Beau Monde mohl nabídnout.

Silver Bancroftová byla dcerou jistého významného státníka. Byla bez nejmenších pochyb nejkrásnější a nejobletovanější ze všech svých současnic. Charlese zaujala už v okamžiku, kdy ji uviděl poprvé, i když zamilován do ní nebyl.

Uvažoval, že by z ní učinil svou manželku, a představoval si ji na pozadí Lyndon Hall. Dobře věděl, že se krásou vyrovná bohyním, jejichž sochy zdobily Mramorovou síň.

Aniž by se jí na to musel ptát, věděl, jaká by byla její odpověď, kdyby jí sňatek skutečně nabídl. Dostávalo se jí samozřejmě všech možných lichotek a povídalo se, že přijatelných nápadníků už má více než deset.

Charles však neměl strach.

Zvítězil by nad nimi, tak jako zvítězil pokaždé, a nejenom v otázkách týkajících se ženských srdcí.

Když předchozího večera se Silver tančil, zašeptal jí: „Rád bych se tě na něco zeptal, ale musí to být v soukromí.“

Silver se zasmála.

Často slýchávala, že její smích připomíná zvuk stříbrných zvonečků. Byl to jeden z důvodů, proč si změnila jméno ze Sylvie, jíž byla pokřtěna, na Silver – stříbro.

Každý muž, který se s ní seznámil, hned říkal: „Stříbro se k vám nehodí. Měla byste mít ve jménu zlato nebo diamanty.“

Ona se jen na všechny čarovně usmála, ve skutečnosti si však myslela, že by bylo příjemné, kdyby jí konečně některý z nich řekl něco, co ještě neslyšela.

Aniž by Charles musel říkat něco dalšího, bylo jí jasné, co má na jazyku.

„Zítra ráno odcestujeme na venkov, neboť papá tam rád tráví víkendy. Když mne navštívíš v sobotu odpoledne, s potěšením tě vyslechnu.“

Charles neřekl, že bude také potěšen, ale jen odvětil: „Dostavím se ve dvě hodiny.“

K jejímu překvapení ji pak nepožádal o další tanec a o chvíli později dokonce ples opustil, aniž by se s ní rozloučil.

Když se vrátila do domu svého otce na Belgrave Square, v duchu si gratulovala, že zvítězila nad všemi svými přítelkyněmi. Všechny se snažily upoutat pozornost Charlese Lyndona už od okamžiku, kdy se ve společnosti objevil.

Charles řídil koně se stejnou výjimečnou obratností, s níž dělal i všechno ostatní. Uvažoval o tom, že by svatbu měli mít na venkově a po krátkých líbánkách by se měli nastěhovat do Lyndon Hall.

Měl v plánu udělat v domě celou řadu vylepšení a z velké části ho zrekonstruovat. Když byl pryč, o dům se pořádně nikdo nestaral, i když staří sloužící, kteří u nich bydleli už za jeho dětství, se snažili ze všech sil.

Hlavní pokoje nutně potřebovaly nový nábytek a výzdobu a na vnějším obložení bylo potřeba obnovit spáry.

Budu mít hodně práce, řekl si Charles pro sebe. Ale aspoň se nebudu nudit. A Silver se může starat o společenské styky.

Samozřejmě mu bylo jasné, že jakmile se do domu nastěhuje zpět, přijdou za ním na návštěvu všichni sousedé. Mnozí z nich se počítali mezi rodinné přátele, znali ho již od dětství.

Rozhodl se také, že zbuduje soukromou dostihovou dráhu.

Během dlouhé války s Napoleonem se společenský život víceméně zastavil, ovšem nyní, když Anglie zvítězila, vše se vrátí do normálních kolejí a nikdo nebude mít na nic čas.

Londýn mu připadal ohromující.

Než odjel z domu na Berkeley Square, všiml si, že má na pracovním stole kupičku neotevřených dopisů. Byl si jist, že většina z nich jsou pozvánky, a nebude trvat dlouho, než k nim začnou chodit svatební dary.

Byl vděčný, že má tak inteligentního a bystrého tajemníka. Muž, který pracoval pro jeho otce, už odešel do důchodu, a proto Charles požádal o pomoc majora Monsella, který pod ním sloužil v armádě. Byl si jist, že major dá jeho záležitosti brzy do pořádku a že mu ušetří mnoho nezáživné práce.

Koně, které si na cestu vybral, byli skvěle vycvičeni. Nyní nabírali na rychlosti a Charles si pomyslel, že nikdy neřídil tak skvělá zvířata a že – i když byli drazí – stáli za každou penci.

Vjel do poněkud přezdobené brány u domu lorda Bancrofta. Měl pocit, že musel překonat všechny rekordy, které snad na cestu z Londýna kdy kdo držel. Všiml si, že jsou za tři minuty dvě, a jeho dochvilnost ho potěšila. Byla to jedna z ctností, za niž byl v armádě velmi chválen, a pokaždé ho nesmírně roztrpčilo, když se někdo z jeho mužů opozdil při nástupu. Rovněž ho podráždilo, když nějaký jeho rozkaz nebyl vyplněn tak rychle, jak požadoval.

Dům lorda Bancrofta byl okázalý, ale nijak zvlášť hezký.

Když jeho faetón zastavil, ze schodů od hlavního vchodu roztáhli červený koberec a dva lokaji v okázalých livrejích se rozběhli dolů.

Charlesův podkoní, který seděl vzadu, seskočil a chytil koně. Charles sám vystoupil s elegancí a noblesou, což bylo umění vzhledem k tomu, v jaké výšce nad zemí se nacházel kozlík.

Když vystoupal po schodech, sloužící se mu klaněli a nahoře ho pozdravil bělovlasý majordom.

„Dobrý den, sire. Doufám, že jste měl příjemnou cestu.“

„Ano. A myslím si, že jsem pokořil rekord.“

Majordom se usmál. „Nečekal jsem nic jiného, sire.“

Vedl ho chodbou zařízenou zbytečným množstvím nábytku a bez dalších řečí mu otevřel dveře na jejím konci.

Když Charles vstoupil do pokoje, všiml si, že je plný květin. Silver v růžových šatech stála u okna a sama vypadala jako růže.

„Přišel vás navštívit pan Charles Lyndon, slečno Silver,“ oznámil jí majordom obřadně.

Otočila se od okna, z nějž sledovala bílé holubice v zahradě. Charles k ní zamířil a ona k němu vztáhla ruce.

„Napadlo mne, jestli jsi nezapomněl, že mne máš dnes navštívit, Charlesi.“

„Víš moc dobře, že na něco takového se zapomenout nedá,“ odvětil. „A musím ti říci, že ti to dnes mimořádně sluší.“

Usmála se na něj tak mile, jako by podobnou lichotku nikdy předtím neslyšela.

„Myslím, že víš, proč tu jsem,“ začal.

„Říkal jsi, že mne chceš vidět, ale neřekl jsi mi důvod.“

„Jaký jiný důvod bych mohl mít, než že si přeji, více než cokoli jiného na celém světě, aby ses stala mou ženou.“

Silver sebou trhla, jako by ji to překvapilo, a pak vydechla: „Jak bych jen mohla uhodnout, že máš na mysli něco podobného?“

Charlesovi se zablýsklo v očích.

„Vím, že jsi nesmírně inteligentní, Silver, a tak jsem si naprosto jistý, že jsi za poslední tři týdny, které jsme prakticky strávili spolu, pochopila, že tě miluji.“

„Napadlo mne to,“ odtušila, „a když jsi mne včera políbil, byla jsem si jistá, že oba cítíme totéž.“

Charles otevřel malou krabičku a podal jí ji.

Dívka si všimla, že je uvnitř mimořádně krásný prsten s diamanty. Obrovský modravý drahokam uprostřed byl obklopen dalšími menšími kameny mimořádné kvality.

Silver vykřikla buď překvapením, nebo nadšením.

Když jí však Charles vložil krabičku do rukou a objal ji, vyhrkla: „Počkej.“

„Myslel jsem si,“ řekl jí hlubokým hlasem, „že mi poděkuješ beze slov.“

Snažil se svými rty nalézt její, ale k jeho překvapení se mu vymanila ze sevření. Pohlédla na něj a řekla: „Mrzí mne to, Charlesi, ale nemohu si tě vzít.“

Na okamžik se rozhostilo užaslé ticho. Pak se zeptal: „Co tím chceš říci?“

„Chci říci, že si tě nevezmu, a proto nemohu přijmout tvůj nádherný prsten.“

Neochotně zavřela krabičku a podala mu ji. Mechanicky si ji od ní vzal.

„Tomu nerozumím. Když jsem tě políbil, dala jsi jasně najevo, že ke mně chováš jisté city. Když jsem ti dnes přivezl tento prsten, měl jsem za to, že si přeješ stát se mou ženou.“

„Opravdu jsem to tak cítila, když jsme spolu byli v zahradě, ale okolnosti se změnily.“

„Co tím myslíš? O čem to mluvíš?“

Vůbec nic nechápal. Ani na vteřinu ho nenapadlo, že by jeho nabídku k sňatku odmítla. V zahradě Devonshire House se líbali velmi vášnivě a podle jeho názoru dala velmi jasně najevo, že ho miluje.

Nerozuměl, proč mu nyní tvrdí opak ani proč se od něj odtahuje.

„Možná tě to překvapí,“ pokračovala Silver neochotně, „ale slíbila jsem ruku Wilfredu Shawovi.“

Charles měl na okamžik pocit, že jí snad špatně rozuměl – nemohl přijmout to, co mu právě říkala.

Markýz Wilfred Shaw byl nejméně atraktivní ze všech mladých gentlemanů. Většina členů White’s Clubu ho považovala za otravného, protože měl nepříjemný zvyk vnutit se do společnosti, která o něj právě nestála, a svým vysoce posazeným hlasem jim začít vyprávět nekonečný příval historek o problémech s koňmi nebo příbuznými.

Byl nevýslovně nudný a také nevypočitatelný.

Proto Charles zkrátka nevěřil vlastním uším, když mu Silver sdělila, že se provdá právě za Wilfreda Shawa.

Pak se mu ovšem před očima objevil novinový článek, který u snídaně četl v The Morning Post.

„Jeho Milost vévoda z Oakenshaw je vážně nemocen a doneslo se nám, že nechal poslat pro své příbuzné z celé země. Jeho dědic, markýz Shaw, již odjel do rodinného sídla v Oxfordshiru, kde je již vévoda týdny upoután na lůžko.“

Charles článku nevěnoval velkou pozornost, pouze si pomyslel, že až se stane vévodou, bude s Wilfredem ještě méně zábavy.

Když nyní beze slova zíral na Silver, dívka jen vykoktala: „Mrzí mne – Charlesi – jestli tě to zranilo.“

„Zranilo!“ zvolal Charles. „Víme oba moc dobře, že si Wilfreda bereš pouze kvůli jeho titulu. Jak jen můžeš udělat něco tak opovrženíhodného?“

Silver od něj odvrátila svou pohlednou tvář.

„Věděla jsem, že to nepochopíš,“ zasyčela, „ale chci mít šlechtický titul, a ty víš moc dobře, že tvůj strýc má před sebou ještě mnoho let života.“

Charles zatajil dech.

Aniž by to řekla nahlas, pochopil, že myslí na jeho přezdívku „navěky bez titulu“.

Vsunul si sametovou krabičku zpět do kapsy a odměřeným hlasem jen s lehkým náznakem sarkasmu odtušil: „Velice vám gratuluji a přeji vám hodně štěstí.“

Uklonil se a zamířil ke dveřím. Když vzal za kliku, Silver zvolala: „Počkej, Charlesi, chci si s tebou promluvit.“

„Už není o čem.“

Vyšel z pokoje a tiše za sebou zavřel dveře. Beze spěchu kráčel chodbou do haly. Majordom tam nebyl, pouze tři lokajové, kteří se na něj překvapeně zadívali, když kolem nich beze slova prošel.

Pak sešel po schodech s červeným kobercem a nasedl do svého kočáru. Podkoní rychle vyskočil za ním.

A pak už mířil po příjezdové cestě pryč.

V tu chvíli se Silver objevila nahoře na schodišti. Měl pocit, jako by volala jeho jméno, ale neotočil se, naopak odvrátil tvář, aby se na ni nemusel dívat.

Stále nemohl uvěřit tomu, co slyšel.

Jak jen to je možné?

Silver byla krásná, okouzlující a – věděl to! – milovala ho.

Jak jen se mohla provdat za nepříjemného a nudného patrona, jako byl markýz, jen proto, že se má stát vévodou?

Charles měl pocit, jako by ho někdo udeřil do tváře. Nebyl jen překvapený, ale zděšený a mimořádně rozzlobený.

Nezlobil se však na Silver, ale na sebe.

Přes všechny své zkušenosti uvěřil, že ho miluje a že mu bude dobrou ženou. Ale ve skutečnosti jediné, na čem jí záleželo, bylo urvat co nejvyšší titul. A na muži, který tento titul nosil, jí záleželo pramálo. Šlo o jediné: jak vysoko je na žebříčku šlechty.

Charles byl hluboko v srdci romantik. Vztah k ženám totiž získal od své matky, něžné a jemné osoby, která zbožňovala svého muže. V jejích očích byly všechny jeho činy dokonalé a Charles si nevzpomínal na jediné křivé slovo, které by si jeho rodiče vyměnili. Pokud se někdy pohádali, pak rozhodně ne v jeho přítomnosti.

Byl jedináček a snad byl i rozmazlený – a na tom se podíleli otec i matka. Společně mu předali názor, že je nadřazený ostatním zkrátka proto, že je jejich syn. Na Etonu se velmi tvrdě učil hlavně proto, že jim chtěl předvést všechny ceny, které tam získal. Měli z jeho dobrých výsledků obrovskou radost a nebylo pochyb, že je těší, když exceloval jak v učení, tak ve sportu.

A když uspěl i v armádě, bylo mu jasné, že je to jen díky rodičům. Byl vychován k tomu, že musí být výjimečný, protože je synem dvou výjimečných lidí.

Oba zemřeli, když sloužil ve Wellingtonově armádě.

Nejprve odešla jedné studené zimy jeho matka, když muži z jeho oddílu trpěli chladem v portugalských horách, a krátce nato zemřel i otec, jen nedlouho před úspěšným tažením ze Španělska do Francie.

Nebylo možné, aby za těchto podmínek mohl odcestovat do vlasti. Mohl svým příbuzným pouze psát. Když zemřel jeho otec, cítil se sám na celém světě a jen doufal, že jednoho dne nalezne někoho, kdo jeho matku nahradí. A když potkal Silver, byl si jist, že je to ona.

Z ní se však vyklubal hamižný a chamtivý snob a zároveň se ukázalo, že on sám není příliš dobrým soudcem lidských charakterů.

Měl počkat na opravdovou lásku, jakou sledoval, když byl dítě.

Když projížděl po úzké klikaté cestě, sám se za sebe styděl. Už nikdy se nebude chovat jako blázen a nenechá se omámit pěknou tvářičkou. Už nikdy nebude tak naivní, aby uvěřil, že dívka s krásnou tváří má i dobré srdce.

Pak si uvědomil, že ze sebe udělal dokonalého blázna a že mnoho jeho známých určitě pobaví, že se takto znemožnil. Sice nikomu neřekl, že chce Silver požádat o ruku, ale bylo mu jasné, že to řada lidí čekala, protože spolu poslední dobou strávili mnoho času. A když dnes ráno ve White’s Clubu oznámil, že jede na venkov, nepochybně mnoho členů uhodlo proč. A navíc mu připili na úspěch.

„Hodně štěstí, starý brachu,“ volali.

A jeho ani ve snu nenapadlo, že by mohl utrpět největší porážku svého života. A to jen proto, že starý vévoda z Oakenshaw, který nebyl nikdy ničím zajímavý, má natáhnout bačkory.

Charles věděl, že ambiciózní matky ze společnosti ho rády přivítají zpět, ale jeho nepřátele nepochybně potěší, že ho konečně někdo usadil.

Uvažoval, co by měl udělat.

Když se jen tak vrátí do Londýna, nikdo neuvěří, že si to na poslední chvíli rozmyslel a Silver o ruku nepožádal. A když ona oznámí své zasnoubení s jiným, budou se mu za zády smát. Budou říkat, že byl Charles Lyndon konečně po zásluze potrestán.

Co mám dělat? ptal se Charles sám sebe.

Samozřejmě by mohl jet domů do Lyndon Hall, ale z nějakého důvodu cítil, že by neměl takto vyklízet pole. Své muže vždy učil, že se v bitvě mají snažit vystřelit jako první, dříve než nepřítel.

Nebylo mu však jasné, jak by to nyní mohl udělat. Zdálo se to nemožné.

Právě se blížil k odbočce na hlavní cestu, která vedla do Londýna, když si náhle uvědomil, že jeden z koní zpomalil.

Zatáhl za opratě, aby koně zastavili.

Aniž by mu to musel říkat, podkoní uhodl, proč zastavili. Problém byl s koněm vepředu vlevo.

Podkoní ho prohlédl a pak se vrátil k pánovi.

„Obávám se, pane, že Ramon ztratil podkovu a že má nejspíš něco s nohou.“

Charles se rozhlédl kolem. Přímo před sebou spatřil malou vesnici s chalupami s doškovými střechami.

„Zeptej se, jestli tu někde není kovář,“ nakázal podkonímu.

„Ano, pane.“

Zrovna chtěl otevřít branku u nejbližší chalupy, když zevnitř vyšel nějaký muž. Podkoní se ho zjevně zeptal na kovárnu a muž ukázal dále po cestě, po níž přijeli.

Podkoní se vrátil k Charlesovi.

„Ten muž říká, pane, že ve vesnici kovář není, ale že prý v domě, který je asi padesát yardů tímhle směrem, mají výheň.“

„Půjdeme tam, a pokud mají správné nářadí, jsem si jistý, Hobsone, že budeš umět tu podkovu nasadit.“

Hobson nic neřekl, jen vyskočil na sedátko vzadu a Charles znovu práskl do koní.

Projeli vesnicí a pokračovali dál, až dojeli k veliké železné bráně se strážními domky po obou stranách.

Charles pochopil, že právě tento dům hledají, a pustil se po příjezdové cestě. Na jejím konci stála velice hezká budova, která ovšem působila poněkud zanedbaně. V oknech byly praskliny a na střeše chyběly tašky.

Jediné, na čem ovšem záleží, pomyslel si Charles, je, že mají kovárnu a že se z ní dýmá.

Zastavil koně před hlavním vchodem, a když je Hobson chytil za opratě, Charles seskočil z vozu.

Zamířil po schodech nahoru.

Dveře byly otevřené, ale zdálo se, že vevnitř nikdo není.

Na dveřích chybělo klepadlo, a tak na ně co nejsilněji zabušil pěstí.

Uběhlo několik vteřin, ale stále se nikdo neobjevoval. Právě si kladl otázku, jestli by neměl zabouchat znovu, když spatřil mladou dívku.

Charlese na první pohled zarazilo, jak je pohledná. Byla vlastně víc než pohledná, byla krásná.

Pak si všiml, že je oblečená v nemoderních a obnošených šatech.

Charles si pomyslel, že ji patrně překvapil on i jeho vůz.

„Omlouvám se, že vás obtěžuji,“ začal, „ale jeden z mých koní přišel o podkovu a ve vesnici nám řekli, že tu máte výheň.“

Dívka se usmála. „Ano. A starý podkoní, kterého najdete ve stájích, vám ukáže, jak se s ní pracuje. Prosím pojďte se mnou.“

Pustila se ze schodů dolů a Charles ji následoval. Když procházeli kolem koní, řekl Hobsonovi, aby šel za nimi.

„Máte výjimečné koně,“ poznamenala dívka. „Doufám jen, že tu budeme mít podkovu správné velikosti.“

„V to doufám též.“

„Musíte být na své koně velice hrdý,“ pokračovala.

„Když jsem s nimi jel dnes ráno z Londýna, nejspíše jsme překonali rekord. Na cestě zpět však budu muset být opatrnější.“

„To ano. Užíváte si řízení tak vysokého faetónu? Nikdy jsem takový neviděla.“

„Je to nový vynález,“ vysvětlil jí Charles. „V Londýně je to módní výstřelek.“

„Je neobvyklý, ale připadá mi velmi elegantní.“

Když dorazili ke stájím, vyšel jim v ústrety starý podkoní.

„Bene, kůň tohoto gentlemana ztratil podkovu,“ vysvětlila mu dívka. „Doufám, že najdeme nějakou, která mu bude.“

„Mrknu se, slečno Ranie, ale moc jich tu nemáme, stejně jako všeho ostatního.“

Dívka mu neodpověděla, ale zatvářila se zděšeně.

Charles pochopil, že je její situace nesnadná.

Hobson přivedl koně do dvora a všichni prohlíželi Ramonovu nohu.

„Myslím, že tu pro něj něco najdeme,“ řekl Ben.

Dívka se otočila k Charlesovi.

„Pokud vám nevadí nechat tu koně,“ navrhla mu, „možná bychom si mohli dát šálek čaje. Do Londýna to máte ještě pěkný kus cesty.“

„Máte pravdu. A šálek čaje bych si opravdu rád dal, pokud vás to neobtěžuje.“

„Pojďte se mnou do domu.“

Po cestě Charles poznamenal: „Slyšel jsem podkoního, jak vám říká slečno Ranie. To je neobvyklé jméno.“

Dívka se zasmála. „Každý mi vždycky říká totéž. Moje jméno pochází ze starobylého slova pro královskou rodinu, ale jak vidíte kolem sebe, v současnosti to není zrovna patrné.“

Rozhodila rukama kolem sebe.

Charles si všiml, že zahrada před domem je neudržovaná a že v ní roste hodně plevele. Mezi okrasnými keři rašilo ostružiní a rozpínalo se do květinových záhonů. Když vstoupili do domu, nic neřekl, ale všiml si, že je budova v podobném stavu jako zahrada.

Tapety se odlupovaly ze zdí a koberce byly prodřené. V chodbě sice viselo pár obrazů, ale všechny potřebovaly vyčistit. Charles si ovšem všiml, že některé z nich jsou starobylé a cenné.

Rania otevřela dveře do salonu a i zde by nábytek potřeboval renovaci.

„Počkejte, prosím, zde, přinesu čaj,“ vybídla ho.

Slyšel, jak pospíchá chodbou, a uhodl, že v domě není příliš mnoho služebnictva.

Salon musel být kdysi velice elegantní.

Mám za to, uvažoval, že příčinou této situace bude válka. Musí pro ně být nesmírně těžké, když vidí, v jakém stavu dům je.

Rania se vrátila s tácem, na němž byla stříbrná konvice na čaj, džbánek s mlékem a dva porcelánové šálky. Rovněž tam byl talíř s několika sendviči.

Položila tác na stolek vedle pohovek a nalila čaj.

„Omlouvám se, že vás tolik obtěžuji,“ řekl Charles.

„Vůbec mne neobtěžujete. Kuchařka je stará a už nevychází z kuchyně. A její manžel, majordom, šel do lesa, aby zkusil ulovit nějakého zajíce. Pokud se mu to nepodaří, půjdeme spát bez večeře.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pomsta hraběte Lyndona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.