TEMNÝ PRIATEĽ

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Alex North

TEMNÝ PRIATEĽ – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Original English language edition first published
by Penguin Books Ltd, London
Text copyright THE SHADOW FRIEND © Alex North 2020
The author has asserted his moral rights
All rights reserved
Translation © Samuel Marec, 2020
Cover design © Penguin Random House
Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2020

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať s cieľom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1940-7
ISBN e-knihy 978-80-566-2038-0
ISBN e-knihy 978-80-566-2039-7
ISBN e-knihy 978-80-566-2040-3

Venujem Lynn a Zackovi

Prológ

Matka ma zobrala na policajnú stanicu.

Pôvodne ma na ňu chceli odviezť policajti na zadnom sedadle svojho auta, ale ona im to nedovolila. Pamätám si, že práve vtedy sa jediný raz rozčúlila. Mal som pätnásť rokov, stál som v kuchyni a nado mnou sa týčili dvaja obrovskí policajti. Matka stála vo dverách. Pamätám si, ako sa jej menil výraz tváre, keď jej hovorili, prečo prišli a o čom sa chcú so mnou porozprávať. Z toho, čo počula, najprv vyzerala zmätená, no vzápätí sa výraz na jej tvári čoraz viac približoval k strachu. Pozrela sa na mňa a uvidela, aký vystrašený som v tej chvíli ja sám.

Moja matka bola drobná žena, ale jej zúrivý hlas a odhodlané držanie tela policajtov prinútilo odstúpiť odo mňa. Cestou na policajnú stanicu som sedel vedľa nej. Nasledovali sme auto, ktoré nás eskortovalo cez štvrť. Všetky zmysly som mal v tej chvíli otupené.

Keď sme prišli k starému ihrisku, policajné auto spomalilo.

„Nepozeraj sa tam,“ vystríhala ma matka.

Ale ja som sa pozrel. A uvidel som zátarasy, ktoré tam polícia rozmiestnila. Ulice lemovali policajti s vážnym výrazom na tvárach. Cestu zas lemovalo množstvo áut; ich svetlá sa v neskorom popoludňajšom slnku ticho krútili. A zazrel som aj tú starú preliezačku. Ihrisko okolo nej bolo vždy jednotvárne a sivé, ale teraz som na ňom zrazu uvidel akési červené stopy. Všetko to pôsobilo veľmi tichým a pokojným dojmom, na mieste vládla takmer slávnostná atmosféra.

A potom auto idúce pred nami zastavilo.

Policajti sa postarali o to, aby som mal dobrý výhľad na výjav, za ktorý som bol podľa nich určite zodpovedný.

Musíš s Charliem niečo urobiť.

Počas tých dlhých mesiacov, ktoré dnešnému dňu predchádzali, mi táto myšlienka napadala často a stále si pamätám aj pocit frustrácie, ktorý ju sprevádzal. Mal som pätnásť a nebolo to fér. Mal som dojem, že celý môj život kontrolujú dospeláci, ktorí ma obklopujú. Obmedzujú ma. Zdalo sa však, že ani jeden z nich si nevšimol onen čierny kvet, hnijúci priamo uprostred záhrady. Inak by sa totiž určite rozhodli, že je jednoduchšie nechať ho tak – že na tráve, ktorú svojím jedom zabíja, nezáleží.

Zúčtovanie s Charliem nemali nechať na mňa.

Teraz tomu už rozumiem.

Lenže keď som vtedy sedel v aute, premohol ma pocit viny. Chceli, aby to tak bolo. Dopoludnia som sa prechádzal po zaprášených uliciach, žmúril do slnka a potil sa v spaľujúcej horúčave. Vtedy som si na ihrisku všimol Jamesa. S nikým som sa nekamarátil tak dlho ako s ním. Z tej diaľky pôsobil ako drobná a osamelá postava, na preliezačke sa zvláštne chúlil. A hoci vtedy od nášho posledného rozhovoru uplynulo už niekoľko týždňov, celkom presne som vedel, čo robí. Nepochyboval som o tom, že tam čaká na Charlieho s Billym.

Prešiel som okolo neho.

Na mieste činu bolo množstvo policajtov, všetci sa otočili; chceli si nás obzrieť. Na krátku chvíľu som mal pocit, akoby som bol uväznený v bubline, v ktorej vládne absolútne ticho. Hľadia na mňa. Hodnotia ma.

Vzduch náhle preťal akýsi hluk a ja som sa strhol.

Zlomok sekundy mi trvalo, kým som si uvedomil, že matka sa opiera o klaksón. Jeho hlasné trúbenie pôsobilo v tomto prostredí nevhodne a rušivo – ako výkrik na pohrebe –, avšak keď som sa na ňu pozrel, zatínala zuby a zúrivý pohľad upierala na policajné auto pred nami. Rukou stále tlačila na klaksón, ten ešte vždy trúbil a ozýval sa po celej štvrti.

Päť sekúnd.

„Mami.“

Desať sekúnd.

„Mami.“

Potom sa policajné auto pred nami opäť pomaly dalo do pohybu. Matka zodvihla ruku z klaksóna a v okolitom svete zase zavládlo ticho. Keď sa ku mne obrátila, na tvári mala výraz, ktorý vyjadroval bezmocnosť a rozhodnosť zároveň. Hovoril mi, že to bremeno bude niesť so mnou; pomôže mi, ako len bude môcť.

Pretože som jej syn a ona na mňa dá pozor.

„Bude to v poriadku,“ povedala chlácholivo.

Neodpovedal som. Opätoval som jej však pohľad, pretože som si uvedomil vážny tón jej hlasu a presvedčenie, ktoré sa jej odrážalo na tvári. Hoci by som si to nikdy nepriznal, bol som vďačný za to, že existuje niekto, kto na mňa dá pozor. Bol som vďačný za to, že je pri mne niekto, komu na mne záleží. Niekto, kto bol o mojej nevine presvedčený natoľko, že to ani nemusel povedať.

Niekto, kto urobí všetko pre to, aby ma ochránil.

Mal som pocit, že to trvá nekonečne dlho. Potom matka spokojne prikývla, opäť sa pozrela pred seba a vyrazila na cestu. Nasledovali sme auto po ceste zo štvrte; odišli sme od zaparkovaných policajných dodávok, civiacich policajtov a zakrvaveného ihriska. Všetko sme to nechali za sebou. Keď sme vyšli na rýchlostnú cestu, v hlave som ešte stále počul ozvenu matkiných slov.

Bude to v poriadku.

Hoci odvtedy prešlo už dvadsaťpäť rokov, stále na to často myslím. Presne to predsa svojim deťom hovoria všetci dobrí rodičia. Lenže čo to vlastne znamená? Je to nádej, obyčajné želanie. Snaha dostať šťastie na svoju stranu. Sľub, ktorý musíme dať a ktorému sa musíme snažiť všetkými silami uveriť, pretože čo iné nám ostáva?

Bude to v poriadku.

Áno, často na to myslím.

Často myslím na to, že presne takto to všetci dobrí rodičia hovoria – a na to, ako často sa mýlia.

PRVÁ ČASŤ

1

Teraz

V deň, keď sa to začalo, mala detektívka Amanda Becková teoreticky voľno. Dlho spala. Keďže ju nadránom zobudila stará známa nočná mora, tenkým závojom spánku sa snažila prikrývať tak dlho, ako to len šlo. Kým sa zobudila, osprchovala a urobila si kávu, bolo už takmer poludnie. Práve vtedy niekto zabíjal chlapca, hoci o tom ešte nikto nevedel.

Uprostred popoludnia Amanda vyrazila na krátku cestu autom, aby navštívila otca. Keď dorazila do Rosewood Gardens, bolo tam zaparkovaných niekoľko áut, ale nikoho nevidela. Kráčala po kľukatom chodníku, vedúcim pomedzi kvetinové záhony k bráne, a na celý svet náhle doľahlo absolútne ticho. Prechádzala zákrutami, ktoré sa počas posledného dva a pol roka naučila naspamäť, pričom kráčala okolo dôverne známych náhrobných kameňov, slúžiacich jej na tejto ceste ako značky.

Bolo zvláštne, že o mŕtvych ľuďoch rozmýšľala ako o priateľoch?

Možno áno, no aj tak to mimovoľne robila. Na cintorín chodila najmenej raz týždenne, čo znamenalo, že mŕtvych ľudí, ktorí tu ležali, vídavala častejšie ako tých niekoľko živých priateľov, čo mala. Pri chôdzi si ich v duchu odškrtávala. Tu je hrob, ktorý je vždy pekne upravený, s čerstvými kvetmi. Tam ďalší, so starou a prázdnou fľašou od brandy opretou o náhrobný kameň. A potom kus zeme pokrytý plyšovými hračkami: to bude detský hrob, tipla si Amanda, a darčeky tu nechali smútiaci rodičia, ktorí sa ešte svojho dieťaťa nedokázali úplne vzdať.

A potom, za poslednou zákrutou, otcov hrob.

Zastavila sa a ruky vtisla hlboko do vreciek kabáta. Hrob bol označený štvorcovým náhrobným kameňom, širokým a mocným, pretože presne tak si z obdobia dospievania pamätala aj otca. V jednoduchosti toho náhrobku sa ukrývala akási príjemná nezmieriteľnosť – len jeho meno a dva dátumy ohraničujúce jeho život. Žiadny zbytočný krik, presne tak, ako by to sám chcel. Jej otec bol milujúcim a starostlivým manželom a otcom, ale celý život zasvätil práci v policajnom zbore, pričom vždy podvečer odišiel z kancelárie po tom, čo si celý deň svedomito plnil svoje povinnosti. Zdalo sa jej správne, že náhrobný kameň by to mal odrážať. Našla taký, ktorý to spĺňal – a to naozaj dobre –, ale zároveň dbala o to, aby starostlivo oddelila svoje emócie.

Žiadne zasrané kvety na hrobe, Amanda.

Keď bude po mne, bude po mne.

Jeden z mnohých rozkazov, ktorý poslúchla.

Bože, aj tak však mala zvláštny a znepokojujúci pocit z toho, že jej otca už niet. Ako dieťa sa bála tmy, a keď kričala, práve on ju zakaždým prišiel upokojiť. Pamätala si ten pocit úzkosti – akoby jej ktosi zobral záchrannú sieť –, ktorý ju opantal vždy, keď mal nočnú službu. Ak spadne, nebude ju mať čo zachytiť. Rovnaký pocit mala po tieto dni aj zo svojho života. Neustále sa jej kdesi v podvedomí zdalo, že čosi nie je v poriadku a niečo jej chýba, ale nebude to tak navždy. Potom si uvedomila, že otec je mŕtvy, a toto náhle zistenie ju zarazilo. Ak by teraz vykríkla, nebolo nikoho, kto by ju v tej tmavej noci našiel.

O čosi viac sa zababušila do kabáta.

A keď bude po mne, nieže sa so mnou budeš rozprávať.

Ďalší uposlúchnutý rozkaz, takže pri každej návšteve hrobu iba stála a rozmýšľala. Otec mal, samozrejme, pravdu. Amanda – rovnako ako jej otec – nebola nábožensky založená, takže jej nedávalo veľký zmysel niečo pri hrobe nahlas odriekať. Aj tak tu už teraz nebol nikto, kto by si ju vypočul; príležitosť na výsluch pominula. Ostal jej len krátky život, počas ktorého mohla využiť skúsenosti a múdrosť svojho otca; bolo len na nej, či sa jej to podarí. Posvietiť si na niektoré veci, oprášiť ich, zistiť, čo funguje, čo nie a čo sa dá použiť.

Rozvážny.

Rezervovaný.

Praktický.

Presne takto pristupoval k práci. Často myslela na radu, ktorú jej dal: keď vidíš niečo strašné, vlož to do škatule a odlož to. Drž tú škatuľu zamknutú v hlave a otvor ju iba vtedy, keď do nej potrebuješ vložiť niečo ďalšie. Prácu a to, čo v nej vidíš, musíš za každú cenu oddeliť od svojho súkromného života. Znelo to tak jednoducho, tak jasne.

Keď nastúpila k polícii, bol na ňu nesmierne hrdý, a hoci jej celým srdcom chýbal, istým spôsobom bola zároveň rada, že nevidí, ako sa vyrovnala s tým, čo sa stalo za posledné dva roky. Škatuľa hrôz v hlave, ktorá sa nedala zavrieť. Nočné mory v posteli. Skutočnosť, že, ako sa ukázalo, nebola takou policajtkou ako on. Rozmýšľala, či takou vôbec niekedy bude.

A hoci otcove rady nasledovala, nedokázala naňho prestať myslieť. Dnes, tak ako vždy, rozmýšľala nad tým, aký by z nej bol sklamaný.

Keď jej zazvonil telefón, bola práve na ceste k autu.

O pol hodiny neskôr bola Amanda späť vo Featherbanku a kráčala po smetisku.

Nenávidela to tu. Nenávidela tie drsné, slnkom vysušené kríky. To ticho a osamelosť. To, ako tunajší vzduch vždy pôsobil chorým dojmom, akoby pôda vyschla a akýsi dávny ľudský inštinkt vycítil ten jed a hnilobu, čo sa tu ukrývali.

„Tu ho teda našli, je tak?“

Detektív John Dyson, ktorý kráčal vedľa nej, ukázal smerom k živoriacim kríkom. Ako všetko, čo tu dokázalo prežiť, aj ony boli suché, ostré a nevľúdne.

„Áno,“ odvetila. „Tu.“

Tu ho našli.

Skôr platilo, že tu ho prvýkrát stratili. Pred dvoma rokmi zmizol cestou domov chlapček a potom, o niekoľko týždňov neskôr, niekto na tomto mieste pohodil jeho telo. Bol to jej prípad. Po tom, čo nasledovalo, sa jej kariéra premenila na akýsi voľný pád. Pred úmrtím toho chlapca si svoju kariéru predstavovala tak, že bude v priebehu rokov postupne stúpať, pričom škatuľa v hlave ostane bezpečne zatvorená. Ukázalo sa však, že vôbec nepozná samu seba.

Dyson prikývol.

„Mali by to tu ohradiť. A z obežnej dráhy sem hodiť jadrovú bombu.“

„Ale zlých vecí sa predsa dopúšťajú ľudia,“ povedala. „Ak by ich nerobili tu, robili by ich niekde inde.“

„Možno.“

Nevyzeral, že by ho presvedčila, ale zároveň sa jej nezdalo, že by mu na tom záležalo. Amande napadlo, že Dyson je pomerne hlúpy, no na jeho obranu zase skonštatovala, že si to podľa všetkého aspoň uvedomuje. Pre jeho kariéru bola charakteristická absolútna absencia ambícií. Mal už krátko po päťdesiatke, robil to, čo sa od neho očakávalo, dostával za to pravidelnú výplatu a večer išiel domov bez toho, aby sa čo i len obzrel. Závidela mu.

Husté koruny stromov, lemujúce kameňolom, boli teraz priamo pred nimi. Obzrela sa. Kordón, ktorý nariadila rozostaviť okolo smetiska, bol zakrytý kríkmi, no cítila, že tam je. A za ním, samozrejme, neviditeľné ozubené kolesá veľkého vyšetrovania, ktoré sa už začali dávať do pohybu.

Prišli k stromom.

„Dávaj si pozor,“ povedal Dyson.

„Ty si dávaj pozor,“ odvrkla.

Naschvál vykročila pred neho, podvihla latku na ohrade, ktorá oddeľovala kameňolom od smetiska, zohla sa a prešla popod ňu. Neďaleko síce stála vyblednutá výstražná tabuľa, avšak miestnym deťom v objavovaní terénu zabrániť nedokázala. Možno ich dokonca motivovala; ak by bola dieťaťom, určite by to o nej platilo. No Dyson mal pravdu. Zradný svah sa tu prudko zvažoval, a preto si Amanda opatrne hľadela pod nohy. Ak by sa pred ním teraz pošmykla, musela by ho zabiť, aby si zachovala tvár.

Svahy kameňolomu boli nebezpečne strmé a ona po nich opatrne zostupovala. Korene a konáre, spálené v neznesiteľnej letnej horúčave až dobiela, viseli zo skál ako šľachy a ona sa chytala ich drsných koncov, aby nestratila rovnováhu. Jama bola totiž hlboká asi päťdesiat metrov; keď mala konečne pod nohami pevnú zem, vydýchla si.

O sekundu neskôr počula, ako sa Dysonova noha pošmykla na kameni.

A potom ich obklopilo ticho.

V kameňolome panovala strašidelná atmosféra, ktorá akoby pochádzala z iného sveta. Pôsobil uzavretým a opusteným dojmom, a zatiaľ čo na smetisko nad nimi stále pálilo slnko, tu bolo omnoho chladnejšie. Rozhliadla sa po okolitých skalách a zhlukoch žltnúcich kríkov, ktoré tu dole rástli. Bolo to bludisko.

Bludisko, v ktorom im Elliot Hick ukazoval cestu.

„Tadiaľto,“ pokynula.

O niečo skôr v to popoludnie polícia pred neďalekým domom zatkla dvoch dospievajúcich chlapcov. Jeden z nich, Elliot Hick, bol na pokraji nervového zrútenia; druhý, Robbie Foster, bol, naopak, pokojný, avšak duchom neprítomný. Každý z nich držal v ruke nôž a knihu a obaja boli takmer od hlavy po päty zmáčaní krvou. Momentálne prebiehal na policajnej stanici ich výsluch, no Hick už policajtovi poverenému jeho vedením povedal, čoho sa obaja dopustili aj kde nájdu výsledok ich činu.

Nie je to ďaleko, objasnil.

Sto metrov alebo tak.

Amanda si to nasmerovala medzi skaly, dávala si načas, pohybovala sa pomaly a opatrne. Tunajšie ticho na ňu doliehalo; mala pocit, že je pod vodou. V hrudi cítila tlak; tušila, čo uvidia. Samozrejme, za predpokladu, že Hick hovorí pravdu. Vždy existovala šanca, že tu nakoniec vôbec nič nie je. Že to všetko bola len nejaká bizarná hra.

Amanda natiahla ruku a záclonu ostrých konárov odhrnula do strany. Predstava, že by išlo o vtip, sa jej zdala absurdná, no potešila by ju omnoho viac ako myšlienka na to, že čoskoro vkročí na čistinu a uvidí…

Zastavila sa.

A zbadala to.

Dyson jej vykročil spoza chrbta a postavil sa vedľa nej. Dýchal o niečo rýchlejšie, hoci nebolo jasné, či to bol dôsledok fyzickej námahy pri zostupe a chôdzi alebo toho, čo pred nimi práve ležalo.

„Ježišikriste!“ vyhŕkol.

Čistina pred nimi bola zhruba šesťcípa, pôda rozoklaná, ale v zásade rovná, a zo všetkých strán ju obklopovali stromy a husté kríky. Celé to miesto malo takmer okultný nádych a tento prvý dojem väčšmi umocňoval výjav, na ktorý hľadeli.

Telo sa nachádzalo asi päť metrov od nich, priamo uprostred čistiny. Bolo naštylizované do kľačiacej polohy, sklonené takmer v modlitbe, tenké ruky zložené dozadu pozdĺž zeme ako zlomené krídla. Zdalo sa, že je to telo dospievajúceho chlapca. Oblečený bol v šortkách a tričku s krátkymi rukávmi, ktoré mal vyhrnuté až po pazuchy. Pre množstvo krvi sa však len s ťažkosťami dalo povedať, akej farby tričko vlastne bolo. Na jeho odhalenom tele sa črtalo množstvo bodných rán; krv na pokožke okolo nich mala svetlohnedú farbu. O niečo hlbšia kaluž sa nachádzala pod hlavou, ktorú mal neprirodzene zaklonenú do strany, takmer oddelenú od tela, milosrdne naklonenú preč od Amandy.

Rozvážny, pripomenula si.

Rezervovaný.

Praktický.

Na chvíľu sa celý svet zastavil. Potom si všimla ešte čosi ďalšie a zamračila sa.

„Čo je to tam na zemi?“ opýtala sa.

„Je to zasrané telo, ktoré patrí dieťaťu, Amanda.“

Ignorovala Dysona a urobila dva opatrné kroky smerom k telu. Dávala si pozor na to, aby nezasiahla do miesta činu, zároveň však potrebovala pochopiť, na čo sa to vlastne pozerá. Na zatvrdnutej zemi bola ďalšia krv, ktorá okolo tela vytvárala kruh. Ten tvar bol príliš pravidelný na to, aby bol dielom náhody, ale až keď podišla do bezprostrednej blízkosti krvavých škvŕn, uvedomila si, z čoho pochádzajú.

Hľadela na ne, očami po nich behala.

„Čo je?“ opýtal sa Dyson.

Opäť mu neodpovedala, ale tentoraz preto, že odpoveď celkom nepoznala. Dyson prešiel k nej. Očakávala nejaké ďalšie konštatovanie; niečo úderné, no mlčal a Amanda vedela, že je celkom vyvedený z miery rovnako ako ona.

Snažila sa spočítať škvrny najlepšie, ako sa dalo, avšak bolo ťažké nestratiť sa v nich. Bolo ich tam obrovské množstvo.

Stovky krvavočervených odtlačkov rúk starostlivo odtlačených do takmer skamenenej pôdy.

2

Hospic, v ktorom umierala moja matka, sa nachádzal v areáli nemocnice v Grittene.

Pôsobil na mňa trochu melancholickým dojmom. Počas dlhej jazdy cez celú krajinu som rozmýšľal nad tým, prečo rovno nezavŕšili hetrik a neumiestnili tam pri tej príležitosti aj cintorín a všetko to nepospájali továrenským pásom. Ukázalo sa však, že areál nemocnice je príjemný. Keď príjazdová cesta minula budovu nemocnice, lenivo sa krútila pomedzi starostlivo pokosené trávniky plné záhonov kvetov a jabloní a potom pokračovala cez malý most, pod ktorým radostne pretekal potok. Bol horúci deň, a tak som na aute stiahol okno. Vzduch bol nasýtený vôňou čerstvo pokosenej trávy a žblnkot vody na skalách sa miešal s detským smiechom.

Pokojné prostredie na ukončenie životnej púte.

Po minúte som dorazil k poschodovej budove, ktorej černejúce steny pokrýval hustý brečtan. Pneumatiky hrkali na starostlivo upravenej kamienkovej príjazdovej ceste. Keď som vypol motor, ostal len spev vtákov a ťažké, hlboké ticho ukrývajúce sa za ním.

Zapálil som si cigaretu a na chvíľu sa posadil.

Ani teraz ešte nebolo neskoro na návrat.

Cesta sem trvala štyri hodiny a čím bližšie som bol k cieľu, čím bližšie som bol ku Grittenu, doslova som cítil, ako vo mne s každým uplynutým kilometrom narastá hrôza. Obloha síce bola čistá a jasná, no aj tak som mal pocit, že smerujem do búrky; vlastne som tak trochu očakával, že v diaľke začujem hrmenie a na obzore sa objavia blesky. Keď som prechádzal po spustnutých uliciach a jednotvárnych priemyselných parkoch, okolo radov vyblednutých obchodov a tovární a dvorov posiatych odpadkami a rozbitým sklom, bolo mi tak zle, že som sa musel veľmi premáhať, aby som sa neotočil a nezamieril späť.

Fajčil som a ruka sa mi triasla.

Od moje poslednej návštevy Grittenu prešlo dvadsaťpäť rokov.

Bude to v poriadku, povedal som si.

Zahasil som cigaretu, vystúpil z auta a vyrazil smerom k hospicu. Sklenené vchodové dvere sa odsunuli a odhalili čistú a minimalistickú recepciu s dôkladne vyleštenou čierno-bielou podlahou. Pri pulte som povedal svoje meno a čakal, sprevádzaný zápachom čistiacich a dezinfekčných prostriedkov. Okrem štrngotu príborov, ktorý ku mne vzdialene doliehal z jednej strany, vládlo v celej budove ticho ako v knižnici. Mal som nutkavú potrebu zakašľať jednoducho preto, že sa to nepatrí.

„Pán Adams? Syn pani Daphne?“

Zodvihol som hlavu. Kráčala ku mne žena. Mala asi dvadsaťpäť rokov, jasnomodré oči, v ušiach niekoľko náušníc a oblečená bola neformálne. Určite nepatrila k zdravotníckemu personálu.

„Áno,“ prikývol som. „Vy ste Sally, je tak?“

„Áno, to som ja.“

Podali sme si ruky. „Volajte ma Paul.“

„Teší ma.“

Sally ma viedla hore schodiskom a potom po hotovom labyrinte rôznych chodieb, pričom sa so mnou celý čas nenútene rozprávala.

„Aká bola cesta?“

„Bez problémov.“

„Kedy ste boli v Grittene naposledy?“

Povedal som jej to. Zdalo sa, že som ju šokoval.

„Fíha! Máte tu ešte stále nejakých priateľov?“

Pri tejto otázke som si spomenul na Jenny a srdce mi trochu poskočilo. Predstavil som si, aké by to bolo, keby sme sa po toľkých rokoch stretli.

„Neviem,“ odvetil som.

„Pri takej vzdialenosti sa asi ani nedá udržiavať kontakty, že?“ povedala Sally.

„To je pravda. Nedá.“

Myslela geografickú vzdialenosť, lenže vzdialenosť znamenala aj čosi iné. Cesta autom mi dnes síce zabrala štyri hodiny, ale táto krátka trasa v rámci nemocničnej budovy sa mi zdala omnoho dlhšia. A hoci by štvrťstoročie malo mať istú váhu, chvel som sa. Mal som pocit, že všetky tie roky kamsi nebezpečne zmizli a to, čo sa v Grittene stalo už tak dávno, sa celkom pokojne mohlo stať aj včera.

Bude to v poriadku.

„Nuž, som rada, že ste mohli prísť na návštevu,“ povedala Sally.

„V lete mám vždy menej práce.“

„Ste profesor, však?“

„Preboha, to nie. Učím síce angličtinu, ale tak vysoko nie som.“

„Kreatívne písanie?“

„Áno, aj to je jeden z kurzov.“

„Daphne je na vás veľmi hrdá, viete o tom? Vždy mi hovorila, že jedného dňa z vás bude veľký spisovateľ.“

„Nepíšem.“ Zaváhal som. „Naozaj to hovorila?“

„Áno, pravdaže.“

„To som nevedel.“

Pravda je však taká, že o maminom živote som toho vedel pramálo. Hoci sme si asi tak raz za mesiac zavolali, boli to krátke telefonáty a ničnehovoriace rozhovory, v ktorých sa ma pýtala, ako sa mám, a ja som jej klamal. Aby nemusela klamať tiež, nepýtal som sa jej, ako sa jej darí, a ona nikdy nedala ani náznakom najavo, že by niečo nebolo v poriadku.

A potom, pred troma dňami, mi zatelefonovala Sally, ktorá sa o matku starala. O Sally som absolútne netušil. Netušil som ani len to, že mamu dlhé roky trápila čoraz horšia demencia a v priebehu posledných šiestich mesiacov sa jej rakovina rozvinula do neliečiteľného štádia. Že v posledných týždňoch bola taká krehká, až nedokázala vyjsť hore schodmi, a tak sa zdržiavala takmer výlučne na prízemí. Že sa odmietla presťahovať. Že raz večer začiatkom týždňa Sally vošla do domu a našla ju v bezvedomí ležať pod schodmi.

Zdalo sa totiž, že buď v dôsledku frustrácie, alebo dezorientácie sa mama pokúsila dostať na poschodie, no telo ju zradilo. Zranenie hlavy, ktoré utrpela, bolo síce vážne, ale nie smrteľné, pád však spôsobil, že všetky choroby zaútočili s ešte väčšou silou.

Toho, čo som nevedel, bolo tak veľa.

Už jej neostáva veľa času, oznámila mi vtedy Sally. Mohol by som prísť?

„Daphne väčšinou spí,“ povedala. „Poskytujeme jej paliatívnu starostlivosť a podávame lieky proti bolesti; v rámci možností sa má dobre. Počas nasledujúcich dní však bude spať čoraz častejšie a čoraz dlhšie. Až nakoniec…“

„Až sa nakoniec nezobudí?“

„Presne tak. Skoná v pokoji.“

Prikývol som. Znelo to ako dobrá smrť. Keďže koniec raz prísť musí, možno si nič lepšie, ako len takto postupne odísť, ani nemôžeme želať. Niektorí ľudia sú presvedčení, že potom nasledujú sny a nočné mory, ja som však nikdy nechápal, prečo by to tak malo byť. Keďže tomu rozumiem lepšie ako väčšina ostatných ľudí, viem, že sa zvyknú objavovať vo fázach plytkého spánku. A vždy som veril, že smrť je omnoho hlbší stav.

Zastavili sme pred dverami.

„Vníma?“ opýtal som sa.

„Ako kedy. Niekedy spoznáva ľudí okolo seba a zdá sa, že si trochu aj uvedomuje, kde sa nachádza, no omnoho častejšie je akoby na inom mieste a v inom čase.“ Otvorila dvere. „Ach, tu ste, moja drahá,“ povedala mäkkým hlasom.

Nasledoval som ju do izby, v duchu sa pripravujúc na to, čo uvidím, no ten pohľad ma aj tak šokoval. O najbližšiu stenu bola opretá nemocničná posteľ na kolieskach a s páčkami, vďaka ktorým sa dala zdvihnúť a polohovať. Vedľa nej bolo omnoho viac prístrojov, ako som čakal: vozík s množstvom rôznych monitorov a celý rad priezračných vreciek, z ktorých vytŕčali rôzne hadičky pripojené k postave ležiacej pod posteľnou prikrývkou.

Moja matka.

Ten pohľad mnou otriasol. Nevidel som ju dvadsaťpäť rokov, a keď som teraz stál vo dverách, mal som pocit, že podľa nej niekto vymodeloval voskovú figurínu, no urobil ju omnoho menšiu a krehkejšiu, ako bola žena, ktorú som mal uloženú v spomienkach. Srdce sa mi chvelo. Hlavu mala na jednej strane obviazanú a tá časť tváre, ktorú som videl, bola žltá a nehybná; pery mala trochu pootvorené. Tenké prikrývky sa takmer nebadane vlnili; sotva to vyzeralo tak, že pod nimi leží telo. Na krátku chvíľu som si nebol istý, či je vôbec ešte nažive.

Sally to podľa všetkého nevyviedlo z miery. Podišla k posteli a potom sa trochu naklonila. Skontrolovala monitory. Zachytil som jemný závan kvetov vo váze položenej vedľa prístrojov, vôňu však narušoval náznak čohosi sladšieho a nepríjemnejšieho.

„Samozrejme, môžete si tu pri nej posedieť.“ Sally dokončila kontrolu a vystrela sa. „No najlepšie zrejme bude nevyrušovať ju.“

„Budem na to dbať.“

„Ak by sa zobudila a chcela sa napiť, voda je na stole.“ Ukázala k stolíku pri posteli. „A ak by sa vyskytli akékoľvek problémy, tu je gombík, ktorým ma privoláte.“

„Ďakujem,“ povedal som.

Pri odchode za sebou zatvorila dvere.

A potom nastalo ticho.

Až na to, že nie celkom. Okno pri posteli bolo pootvorené a ja som počul ten mierumilovný a radostný bzukot kosačky, ktorý sem doliehal odkiaľsi z diaľky. A potom pomalý a plytký matkin dych. Medzi jednotlivými nádychmi vždy uplynuli dlhé sekundy. Keď som sa na ňu pozrel, prvýkrát som si všimol ružový kvetovaný vzor posteľnej bielizne. Pohľad na ňu vo mne vyvolal náznak akejsi spomienky. Nebola to rovnaká bielizeň ako tá, ktorú som si pamätal z detstva, ale podobala sa na ňu. Sally ju sem mame musela priniesť, aby sa tu cítila viac ako doma.

Obzrel som sa okolo seba. Miestnosť mi pripomínala internátnu izbu, v ktorej som strávil prvý rok štúdia na vysokej škole: bola malá, ale pohodlná, kúpeľňa bola vstavaná v jednom rohu a stôl so skriňami sa tiahli pozdĺž steny oproti posteli. Na stole bolo rozložených niekoľko vecí. Niektoré z nich boli celkom jasne určené na liečbu – prázdne fľaše, fľaštičky s tabletkami a kúsky gázy –, no iné patrili k veciam bežnej spotreby a pôsobili familiárnym dojmom. Kopa starostlivo poskladaných šiat. Okuliare v otvorenom puzdre. Stará svadobná fotografia mojich rodičov – pamätám si, že keď som bol dieťa, stávala na kozubovej rímse; teraz však bola tu, naklonená tak, aby na ňu matka po zobudení videla z postele.

Prešiel som k stolu. Fotografia mala byť snímkou urobenou pri šťastnej príležitosti, ale zatiaľ čo mama sa usmievala a na tvári sa jej zračila nádej, otec sa tváril rovnako prísne ako vždy. Práve tento výraz tváre, či už vo svetle ohňov, ktoré neustále zakladal v záhrade za domom, alebo v tieni chodby, kde sme sa bez slova míňali, som si ako jediný zapamätal z detstva. Otec bol vždy vážny a odmeraný – muž, ktorého všetko v živote sklamalo –, a keď som odišiel z domu, obaja sme si vydýchli, že sme sa jeden druhého zbavili. V žiadnom z telefonátov, ktoré som počas nasledujúcich rokov s matkou absolvoval, nezohrával úlohu. A keď pred šiestimi rokmi zomrel, na pohreb som sa do Grittenu nevrátil.

Rozhliadol som sa po stole a všimol si čosi, čo predtým mojej pozornosti uniklo. Ležala tam hrubá kniha položená titulnou stranou dole. Bola stará a ošúchaná a väzba už nedržala ako kedysi – akoby ju ktosi pri nejakej príležitosti namočil do vody a potom pokrútenú nechal vysušiť. Matka nikdy veľa nečítala a otec zas vždy s pohŕdaním odmietal beletriu a uškŕňal sa nad tým, že ju mám tak veľmi rád. Možno si ju po jeho smrti zamilovala aj matka a práve túto knihu čítala pred nehodou. Zo strany Sally išlo o pekné gesto, hoci predstava, že by ju mama ešte niekedy dočítala, vyznievala značne optimisticky.

Obrátil som ju a na obálke som uvidel zákernú červenú tvár diabla. Vzápätí som ruku rýchlo odtiahol; končeky prstov ma svrbeli, akoby som si ich popálil.

Ľudia nočných môr

„Paul?“

Vyskočil som a otočil sa. Matka sa zobudila. Obrátila sa na bok, oprela sa o lakeť a tým okom, ktoré som videl, na mňa takmer podozrievavo hľadela. Vlasy jej v tenkom sivom prameni padali na vankúš.

Srdce mi bilo prirýchlo.

„Áno,“ povedal som potichu a snažil sa upokojiť. „Som to ja, mama.“

Zamračila sa.

„Nemal… Nemal by si tu byť.“

Pri posteli bola stolička. Pomaly som prešiel cez izbu a posadil sa na ňu. Sledovala ma ostražitým pohľadom, ako zviera pripravené utiecť.

„Nemal by si tu byť,“ zopakovala.

„No, vlastne som musel prísť. Spadla si. Pamätáš si to?“

Ešte chvíľu na mňa pozerala, potom výraz jej tváre zmäkol, naklonila sa ku mne a tajnostkársky zašepkala.

„Dúfam, že Eileen tu nie je.“

Bezmocne som sa obzrel po izbe. „Nie je tu, mami.“

„Nemala by som to takto nahlas hovoriť, obaja však veľmi dobre vieme, čo za štetku tá ženská je. Chudák Carl.“ Zosmutnela. „A chudák aj malý James. Robíme to všetko len preňho, nie je tak? Myslím si, že to vieš. Nemusíme si to ani hovoriť, rozumieš tomu aj bez toho.“

Je akoby na inom mieste a v inom čase.

Toto miesto a čas som spoznával.

„Áno, mami,“ povedal som. „Rozumiem tomu.“

Opatrne si zase ľahla a zavrela oči.

„Nemal by si tu byť,“ zašepkala.

„Chceš vodu?“ opýtal som sa.

Matka chvíľu nič nerobila, len tam ležala a pravidelne dýchala, akoby tá otázka potrebovala istý čas na to, aby si našla cestu cez komplikovaný labyrint jej mysle. Neveril som, že sa dostane do cieľa, ale nevedel som prísť na nič iné, čo by som v tej chvíli povedal. A potom sa zrazu opäť prebrala k životu, posadila sa, vystrela ruku a chytila ma za zápästie tak rýchlo, že som nestihol nijako zareagovať.

„Nemal by si tu byť!“ zakričala.

„Mami…“

„Červené ruky, Paul! Všade sú červené ruky.“

Oči mala doširoka otvorené a vytreštené, hľadela na mňa s absolútnou hrôzou.

„Mami.“

„Červené ruky, Paul.“

Pustila ma a opäť sa zrútila na posteľ. Postavil som sa a trochu sa zatackal dozadu; biely odtlačok jej prstov na koži bol zreteľne viditeľný. Predstavil som si preliezačku a karmínové odtlačky na zemi okolo nej a jej slová sa mi v hlave stále dookola opakovali v rytme tepu srdca.

Červené ruky, červené ruky, všade sú červené ruky…

„Bože, je to v dome, Paul!“

A potom sa tvár mojej matky skrivila a v zúfalstve sa rozkričala na plafón – alebo možno na niečo, čo sa nad ňou vznášalo, len ja som to nevidel.

„Je to v tom pojebanom dome!“

Celé telo mi náhle zaplavila panika, a tak som rýchlo začal šmátrať po gombíku na privolanie pomoci.

3

Keď som mal štrnásť rokov, matka ma aj s mojím kamarátom počas letných prázdnin zobrala na prehliadku našej novej školy, ktorá sa volala Gritten Park. Hneď ráno sme sa po Jamesa zastavili uňho doma a pamätám si, ako mi mama, keď sme kráčali po chodníku k domu, zašepkala:

„Dúfam, že Eileen nie je doma.“

Prikývol som. Aj ja som v to dúfal. Eileen bola Jamesova mama, ale podľa toho, ako sa k nemu správala, to tak nevyzeralo. James totiž nikdy nič neurobil podľa jej predstáv, teda za predpokladu, že si ho vôbec všimla. Vždy som z nej mal strach. Páchla po sherry a navyše bez prestávky fajčila; rukou si podopierala lakeť a podozrievavo nás sledovala, akoby sme jej niečo ukradli.

Lenže v to ráno dvere otvoril Carl.

Carl bol Jamesov nevlastný otec a naozaj sa mi páčil. Jamesov biologický otec opustil Eileen ešte počas tehotenstva. Carl ho vychoval, akoby bol jeho vlastným synom. Bol to skromný, tichý a slušný človek, a hoci som bol rád, že sa k Jamesovi správa dobre, zároveň som nedokázal pochopiť, ako je možné, že skončil so ženou ako Eileen. Carl a mama boli blízki priatelia už od detstva a podozrieval som ju z toho, že ani ona jeho dôvodom nerozumie. Mnoho rokov predtým som začul jeden ich rozhovor. Máš na oveľa viac, vieš o tom? povedala mu matka. Naozaj si nemyslím, že máš pravdu, odvetil Carl po dlhom mlčaní.

V ten deň vyzeral Carl unavene, ale milo sa na nás usmial a potom zavolal na Jamesa, ktorý sa zakrátko objavil. Oblečené mal staré šuštiakové nohavice a vyťahané tričko s krátkymi rukávmi; na tvári mal rozpačitý úsmev. Bol to plachý chlapec: hanblivý, milý a bezbranný; vždy sa zúfalo snažil vyhovieť celému svetu, hoci nikdy nevedel, čo ten svet od neho vlastne chce.

A bol to môj najlepší kamarát.

„No tak poďte, vy uličníci,“ povedala mama.

Všetci traja sme spolu od domu prešli k rýchlostnej ceste, ktorá našu štvrť spájala so zvyškom Grittenu. Bolo teplé ráno, vzduch bol plný prachu a komárov. Kým sme prechádzali na druhú stranu cesty k špinavej autobusovej zastávke, železná konštrukcia nadjazdu nám buchotala pod nohami. Pod nami sa nevšímavo valil nezastaviteľný prúd dodávok a hučiacich kamiónov. Doprava v našej štvrti nestála za reč, a hoci technicky išlo o predmestie Grittenu, na mapách prakticky neexistovala. Dokonca aj jej meno – Gritten Wood – zdôrazňovalo skôr obrovský les, ktorý sa nachádzal neďaleko, ako to, že tu vôbec niekto ešte žije.

Nakoniec sa v diaľke objavil autobus.

„Máte drobné na lístok?“ opýtala sa mama.

Obaja sme prikývli, ale ja som sa ešte pozrel na Jamesa a prevrátil oči a on sa na revanš usmial. Autobusmi sme chodievali aj sami a už minulý školský rok sme školu Gritten Park navštívili po tom, čo sme zistili, že malá škola, ktorú sme navštevovali dovtedy, sa bude zatvárať. Hoci by to James zrejme nepriznal, zo začiatku nového školského roka mal strach, a tak moja mama prišla na spôsob, ako mu pomôcť bez toho, aby ho dostala do trápnej situácie. Rád som sa k nej pridal.

Bola to približne polhodinová cesta. Vo väčšine Grittenu vládla chudoba a výhľad z okna autobusu bol taký jednotvárny, že niekedy bolo ťažké rozoznať od seba otvorené a zatvorené obchody. Netúžil som po ničom inom, len po úniku – želal som si, aby sme sa odsťahovali a už nikdy sa nevrátili, ale to len sotva prichádzalo do úvahy. Toto miesto malo totiž zvláštnu príťažlivosť: kto sem raz prišiel, už tu ostal.

Vystúpili sme a spolu prešli päťminútovú pešiu vzdialenosť ku škole Gritten Park.

Jej budova bola omnoho väčšia a strašidelnejšia, ako som si pamätal z predchádzajúcej návštevy. Telocvične stáli asi sto metrov od hlavnej cesty a v ich obrovských oknách sa uväznená v skle odrážala sivá obloha. Za nimi sa týčila hlavná budova: tri poschodia tmavých a jednotvárnych chodieb, hrubé a ťažké dvere do tried; presne tak som si predstavoval dvere väzenských ciel. Budovy nestáli celkom v pravom uhle, takže škola z ulice vyzerala ako akýsi tvor, ktorý sa vyhrabáva zo zeme, pričom za sebou neprirodzene vlečie jedno vykĺbené rameno. Pozrel som sa napravo od telocviční. Túto časť práve opravovali: niekde spoza natiahnutých zakrývacích stavebných plachiet ku mne doliehali údery pneumatickej vŕtačky. Neprestajné staccato, znejúce ako vzdialená streľba.

Chvíľu sme tam postávali.

Pamätám si, že som sa cítil neisto. Na tej škole bolo niečo zlovoľné – tá nehybnosť, ten pocit, že mi opätuje pohľad. Vedel som, že James je z nášho nástupu na túto školu nervózny. Bola to obrovská budova, ktorá bola domovom, ak sa to tak dá povedať, pre viac ako tisíc žiakov a James bol pre bitkárov vždy prirodzeným cieľom. Ale bol to môj najlepší kamarát. V minulosti som naňho vždy dával pozor a vždy aj budem, opakoval som si v duchu. Lenže na tej škole, ktorá sa predo mnou týčila, bolo čosi zlovestné, čo ma v tej chvíli prinútilo o tom zapochybovať.

Mlčanie sa natiahlo.

Pamätám si, že som sa pozrel na matku a všimol si, že aj ona je zmätená – akoby sa pokúsila urobiť niečo, čo je nespochybniteľne dobré a správne, ale čo aj napriek tomu dopadlo zle.

A pamätám si aj výraz na Jamesovej tvári. Na školu hľadel s absolútnou hrôzou. Napriek matkiným najlepším zámerom nám tento výlet vôbec nepomohol.

Bolo to skôr, akoby sme Jamesovi prišli ukázať miesto jeho popravy.

Najrýchlejšia cesta z hospicu do štvrte vedie popri škole. Vybral som si však inú. Tým hrozným veciam z minulosti som sa chcel vyhýbať tak dlho, ako to len šlo.

Lenže keď som dorazil do samotného Gritten Woodu, už to viac nebolo možné. Zdalo sa, že štvrte môjho detstva sa uplynuté roky nijako nedotkli. Okamžite som spoznal pavučinu tichých a opustených ulíc, aj po takom čase sa predo mnou stále dominantne týčila tmavá stena lesa; vypínala sa nad ošarpanými jednoposchodovými domami, ktoré stáli na pravidelných spustnutých pozemkoch. Mal som pocit, že drobný piesok, ktorý vŕzgal pod kolesami auta, je ten istý, ktorý si pamätám ešte z detstva. Vietor ho zodvihol a potom opäť uložil na trochu inom mieste, ale v skutočnosti sa nikdy nepohol.

Predtucha, sprevádzajúca ma celý deň, náhle zosilnela. Nešlo len o to, ako to tu vyzeralo, ale aj aký pocit to vo mne vyvolávalo. Na povrch sa začali vyplavovať spomienky – útržky z dávnej minulosti začali zahmlievať súčasnosť – a ja som sa ich mohol iba snažiť potlačiť. Počas jazdy sa mi šmýkal volant pod spotenými rukami, avšak s teplom to súviselo len okrajovo.

Stále som bol otrasený zo stretnutia s matkou. Sally dobehla minútu nato, čo som stlačil gombík, ale vtedy matka už opäť spala. Skontrolovala prístroje a vyzerala trochu rozrušene.

„Čo sa stalo?“

„Zobudila sa. Rozprávala.“

„Čo vravela?“

Neodpovedal som hneď, pretože som nevedel, čo povedať. Matka ma spoznala, vyjachtal som nakoniec, ale zdalo sa, že je kdesi inde; že opäť prežíva spomienku, ktorá ju očividne rozrušovala. Sally som však nepovedal, o aké miesto a čas išlo, a ani to, čo mama hovorila a ako veľmi ma to vyviedlo z rovnováhy.

Všade sú červené ruky.

Pri tých slovách som sa napriek horúčave striasol. Stále som sa snažil o to, aby som si ich zracionalizoval. Matka bola zmätená, umierala. Bolo pochopiteľné, že sa ponárala do minulosti a že ju niektoré jej útržky rozčúlili. Ale bez ohľadu na to, čo som si hovoril, príšerný pocit v mojom vnútri – tá predtucha – čoraz viac silnel.

Nemal by si tu byť.

Ale bol som.

Zaparkoval som pred matkiným domom. Bola to chátrajúca jednoposchodová stavba – ako takmer všetky budovy v štvrti –, ktorú od susedného pozemku oddeľovala špinavá zem a kríky, väčšinou černice. Drevené priečelie bolo vyblednuté a okná tmavé a prázdne. Záhrada bola úplne zarastená. Odkvapy hrdzaveli a na niektorých miestach takmer odpadávali.

Zdalo sa, že dom sa prakticky vôbec nezmenil; len zostarol. Pri pohľade naň ma zaplavili emócie. Tu som vyrástol. Tu so mnou pred dvadsiatimi piatimi rokmi čakali policajti, kým sa mama vráti domov.

Zabudol som naň, ale on tu celý čas bol.

Vystúpil som z auta. V dome mi ako prvá do nosa udrela vôňa – akoby som otvoril truhlicu plnú vecí z detstva, naklonil sa nad ňu a zhlboka sa nadýchol. Ale takmer okamžite som postrehol aj iné pachy. Pozrel som sa na stenu pri schodoch a uvidel, že je pokrytá odtlačkami sivých a čiernych prstov. Ani závan čistiacich prostriedkov nedokázal prekryť prach a vlhkosť. Cítil som amoniak. A aj niečo iné. Rovnaký sladkastý nepríjemný pach ako v hospici.

Práve ten bol najsilnejší v obývačke; bolo mi jasné, že v nej matka trávila väčšinu času. Sally to tu podľa všetkého trochu upratala, ale kopa mäkkých prikrývok na operadle pohovky, nech boli akokoľvek úhľadne poskladané, vo mne len umocnila predstavu gauča ako provizórnej postele. Malý stôl bol presunutý vedľa pohovky, a hoci bol teraz prázdny, vedel som si ho predstaviť zaprataný vecami.

Pohár vody. Matkine okuliare.

Možno kniha. Tá, ktorú som pred chvíľou držal.

Ľudia nočných môr.

Vrátil som sa do chodby a sledoval zápach amoniaku až do špajzy pod schodmi. Okolo tmavozeleného skla na okne bzučali muchy; koberec niekto zvinul a zabalil. Kým som to pochopil, prešlo pár sekúnd. Keďže sa v posledných týždňoch nedokázala dostať na poschodie, tento bezútešný priestor jej musel slúžiť namiesto kúpeľne.

Náhle som si predstavil matku – jej drobné telo, zlyhávajúce zmysly, to, ako sa pomaly presúva z miesta na miesto vo svete, ktorý sa okolo nej scvrkáva – a zavalil ma pocit viny.

Nemal by si tu byť.

Napriek všetkému som tu bol.

Schody mi pod nohami vŕzgali, našľapoval som opatrne, akoby som niekoho nechcel vyrušiť. Na polceste som sa obzrel späť dole. Cez sklo vo vchodových dverách prenikal dnu lúč slnka. Odhaľoval podlahu, ktorú niekto vydrhol a vyčistil, a opäť mi chvíľu trvalo, kým som si uvedomil, na čo sa to pozerám. Práve tam musela matka po páde ležať.

Na poschodí som zastavil pred dverami do miestnosti, ktorá bola kedysi mojou detskou izbou. Zdalo sa mi, že tam stojím celú večnosť; potom som dvere otvoril a pánty zaškrípali. Priestor sa odkrýval len pomaly. Nič sa tu nezmenilo. Rodičia izbu od môjho odchodu zjavne nepoužívali; jediný rozdiel bol v tom, že teraz sa mi zdala omnoho menšia, ako som si ju pamätal. Zvyšky mojej starej postele – len železný rám s matracom navrchu – boli ešte stále pri stene a môj starý drevený stôl stál pod oknom na opačnej strane. Izba bola vždy takto skromne zariadená. Nikdy som toho veľa nemal. Šaty som si ukladal na kopy na zem pri radiátore; z kníh som robil rozkolísané stohy opreté o stenu.

Akoby som sa vysťahoval len včera. Mal som pocit, že ešte stále cítim prítomnosť ducha toho chlapca, ktorý sa neskoro v noci hrbí za stolom a pracuje na príbehoch, ktoré vtedy tak rád písaval.

Prešiel som cez izbu a roztiahol záclony nad stolom. Miestnosť zaplavilo svetlo. Podo mnou sa nachádzala džungľa, ktorá bola kedysi záhradou. Vzadu bol plot a za ním stena stromov.

Štvrť pravdepodobne pomenovali podľa lesa, ale tak ako všetci som ho poznal pod prezývkou Tiene. Odnepamäti ho tak volal každý. Napriek svitu slnka sa vždy zdalo, že priestor medzi stromami je plný tmy a tajomstiev, a keď som sa pozeral dole do záhrady, z lesov sa náhle vynorila spomienka, čierna a nevyžiadaná.

Ako nás doň Charlie brával.

V tom roku sme sa každý víkend stretli na starom ihrisku, potom išli k Jamesovi domov a cez záhradu za domom prešli do lesa. Kráčali sme celé kilometre. Charlie nás zakaždým viedol. Tvrdil, že Tiene sú strašidelné – že tam žije duch –, a hoci som mal často pocit, že ma spomedzi stromov čosi sleduje, väčšinou som sa oveľa viac obával toho, že sa stratíme. Vždy mi ten les pripadal živý a nebezpečný. Čím hlbšie sme išli, tým viac sa ma zmocňoval pocit, že vlastne stojíme na mieste a ilúzia pohybu bola spôsobovaná iba tým, že sa krajina okolo nás sama od seba premiestňovala; ako políčka na šachovnici, ktoré sa pohybujú okolo figúrok.

Ale Charliemu sa vždy podarilo vyviesť nás z lesa bezpečne von.

Potom som si však spomenul na deň, keď som tam s nimi išiel poslednýkrát. Hlboko medzi stromami, celé kilometre od akejkoľvek živej duše, mi Charlie do tváre namieril nabitú gumipušku.

Zatiahol som záclony.

Chystal som sa z izby odísť, keď vtom som si všimol, že celkom prázdna nie je – že na podlahe vedľa stola sa nachádza stará kartónová škatuľa. Niekto ju kedysi zapečatil hnedou lepiacou páskou, ale teraz tam stála rozrezaná a otvorená. Opatrne som si kľakol a nahliadol do nej.

Vnútri boli nahádzané moje staré veci. Ako prvý som našiel zožltnutý časopis. Literárny život. Rovnako ako pri knihe v hospici, aj teraz mi špičky prstov zabrneli, keď som sa ho dotkol, a tak som ho rýchlo položil na podlahu. Pod ním ležala tenká kniha v pevnej väzbe. Vedel som, o akú knihu ide, no nechcel som sa na ňu ani len pozrieť, nieto sa jej ešte dotknúť.

A úplne naspodku škatule bolo niekoľko mojich poznámkových zošitov. Tie, do ktorých som si ako tínedžer zvykol zapisovať svoje neúspešné pokusy o poviedky.

Okrem iných vecí.

Zobral som do rúk zošit, ktorý bol navrchu, otvoril ho a začal čítať prvý záznam.

Som na tmavom trhu.

Zrazu vo mne vybuchlo obrovské množstvo spomienok; boli ako vtáky, ktoré vyplašene vzlietli zo stromu.

James, ktorý v ten deň sedí na preliezačke.

Zaklopanie na dvere o niečo neskôr.

Myšlienka, ktorá mi tak často napadala:

Musíš s Charliem niečo urobiť.

Odložil som zošit a aj napriek horúčave som sa trochu triasol. Keď mi Sally začiatkom týždňa zavolala, povedala mi o matkinej nehode a opýtala sa ma, či by som mohol prísť, neodpovedal som hneď, pretože predstava návratu do Grittenu ma napĺňala hrôzou. Urobil som však všetko pre to, aby som sám seba presvedčil, že minulosť je naozaj minulosťou. Že už netreba rozmýšľať nad tým, čo sa tu stalo. Že po všetkých tých rokoch tu už budem v bezpečí.

Ale mýlil som sa.

Vracalo sa mi totiž čoraz viac spomienok, temných a zúrivých, a ja som si uvedomil, že nech som sa akokoľvek snažil s minulosťou popasovať, najdôležitejšie bolo, či sa minulosť vyrovnala so mnou. A keď som načúval tomu výstražnému buchotu samoty v dome, predtucha, ktorá ma sprevádzala celý deň, sa zase o niečo viac priblížila k hrôze, ktorú som si pamätal spred dvadsiatich piatich rokov.

Stane sa niečo hrozné.

4

Predtým

Bol začiatok októbra, niekoľko týždňov od začiatku nášho prvého polroka v Gritten Parku. V ten deň sme mali hrať ragby. S Jamesom sme sa spolu so zvyškom triedy prezliekli v hlavnej budove a potom sme po vydláždených uliciach vypochodovali na ihrisko. Pamätám si, ako mi stehná ošľahal ľadový vietor aj ako mi z úst stúpala para. Všade okolo nás sa ozýval prísny a ostrý buchot hrotov kopačiek na asfalte.

Rýchlo som sa pozrel na Jamesa, ktorý s výrazom človeka odsúdeného na smrť kráčal vedľa mňa. Pozorne sledoval väčších chlapcov pred nami. Hoci sme obaja v novej škole splynuli s krovím tak rýchlo, ako to len bolo možné, James sa aj tak od prvého dňa stal terčom šikany. Keď sme boli spolu, robil som všetko pre to, aby som ho ochránil, ale nemohol som s ním byť stále. Ragbyové ihrisko bolo ako pozvánka: miesto, kde je násilie nielen dovolené, ale aj aktívne podporované.

Pán Goodbold, telocvikár, kráčal na čele zástupu a rozprával sa so svojimi obľúbencami. Vyzeral ako len o niečo staršia a väčšia verzia školských bitkárov. Mal rovnako nahnevane vyholenú hlavu, bol fyzicky silný, takisto nenávidel svet a len sotva sa mu darilo skrývať pohŕdanie mäkšími a citlivejšími chlapcami. Občas som ho v Grittene videl na vychádzke s pitbulom; obaja sa pohybovali v tom istom zhrbenom, svalnatom rytme.

Prišli sme k ceste a museli počkať na priechode, kým na semaforoch naskočí červená a my budeme môcť prejsť; autá sa totiž spoza rohu hnali nebezpečnou rýchlosťou. Pri závanoch vzduchu, ktoré ich sprevádzali, som vždy prižmúril oči. Keďže niektoré z nich išli veľmi rýchlo, neexistovala istota, že ak naskočí červená, dokážu včas zastaviť.

Naklonil som sa k Jamesovi a pošepkal mu: „Je to, akoby nás toto všetko malo zabiť.“

Neusmial sa.

Keď sme bezpečne prešli cez cestu, Goodbold nás priviedol dole až na opačnú stranu ihriska, kde jeho asistent bojoval so zamotanou sieťou plnou ragbyových lôpt. Obloha, ktorá sa nad nami rozprestierala, pôsobila sivým a nekonečným dojmom.

„Dve skupiny!“

Goodbold rozprestrel ruky a nejakým spôsobom sa mu obľúbených žiakov podarilo oddeliť od nás ostatných.

„Vy pozdĺž tejto čiary. Zoraďte sa podľa výšky.“

Väčších chlapcov previedol cez ihrisko a my ostatní sme sa na seba pozreli a začali sa zoraďovať. Od Jamesa som bol o dobrú hlavu vyšší, a tak som skončil dosť ďaleko od neho. Asistent pána Goodbolda mi podal loptu. Ten zas na opačnej strane ihriska zoraďoval skupinu tak, aby najvyšší chlapec v nej stál oproti najmenšiemu na našej strane.

„Keď zapískam,“ zakričal a ukázal na píšťalku, „pokúsite sa loptu dostať na druhú stranu. Váš protivník sa vás pokúsi zastaviť. To je všetko. Rozumieme tomu všetci?“

Ozvalo sa niekoľko tichých „áno, pane“, avšak ja som mlčal. Sledoval som, ako sa chlapci za Goodboldovým chrbtom dohadujú a vymieňajú si miesta. Jeden z nich, David Hague, si vymenil miesto s chlapcom stojacim vedľa neho; chcel totiž stáť priamo oproti Jamesovi. Bastard, pomyslel som si. Hague bol zo všetkých bitkárov najhorší. Pochádzal zo zložitých pomerov; starší brat bol vo väzení a on tam podľa všetkého skončí tiež. V prvý školský deň do mňa kvôli nejakej vymyslenej urážke strčil a ja som mu bez váhania jednu vrazil. Začali sme sa biť, ale potom ma už nechal viac-menej na pokoji. James však predstavoval ľahšiu korisť.

Povedal som si, že s tým nič nezmôžem. Nateraz bol James odkázaný sám na seba. Namiesto toho som sa sústredil na svojho protivníka. Na úspechu tímu mi nezáležalo, ale bol som odhodlaný zvíťaziť vo svojom súboji, aj keď len sám pre seba. Loptu som si pritisol k boku, pravú nohu som dal dozadu a zaťal som zuby. Srdce mi začalo biť rýchlejšie.

Ozvala sa píšťalka.

Vyrazil som tak rýchlo, ako to len šlo, a len hmlisto som si uvedomoval, že sa na mňa z opačnej strany rúti chlapec. Náraz bol brutálny. Vrazil do mňa v oblasti pása – zrážka mi vyrazila dych a celé ihrisko sa roztočilo. Aj tak som sa však pokúšal pokračovať stále vpred, zúrivo som sa mu snažil vykrútiť, dupal som, sústreďujúc sa na čiaru v diaľke. Po chvíli som sa mu vyšmykol a opäť som sa hnal dopredu. O pár sekúnd bola lopta na čiare a moja ruka na nej.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Temný priateľ.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.