Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Meg Waite Claytonová

Poslední vlak do Londýna

Z anglického originálu The Last Train to London vydaného nakladatelstvím Harper v New Yorku roku 2019 přeložili Klára Šumová a Petr Kotouš
Jazyková redakce Hana Hlušičková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Kamila Flonerová
Korektury Marie Hajdová
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7813. publikaci.
První vydání, Praha 2020, 424 stran
Vytiskl FINIDR, s. r. o., Lípová 1965, Český Těšín
www.grada.cz

Copyright © 2019 by Meg Waite Clayton, LLC. All rights reserved.
Published by arrangement with Harper, an imprint of HarperCollins Publishers.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Translation © Klára Šumová, 2020
Translation © Petr Kotouš, 2020
Cover photos © khomich, Vladimir 991, fckncg / Depositphotos

ISBN 978-80-271-1934-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-1933-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-2484-8 (print)

Věnováno Nickovi a Michaelu Litfinovi (1945–2008), který vyprávěl příběhy o dětských transportech mému synovi a ten je pak doma vyprávěl mně, a především Truus Wijsmuller-Meijerové (1896–1978) a dětem, které zachránila.

Pamatuji si to: stalo se to včera, nebo kdysi dávno. (…) A pak se ten samý chlapec obrátil na mě. „Povězte mi,“ řekl, „co jste učinil s mými roky, jak jste naložil se svým životem?“ (…) I jen jediná osoba, obdařená neochvějnou čestností a odvahou, může rozhodnout, rozhodnout o životě či smrti.

Elie Wiesel, projev pronesený u příležitosti převzetí
Nobelovy ceny míru v Oslu, 10. prosince 1986

POZNÁMKA AUTORKY

Poté, co Německo v březnu 1938 obsadilo do té doby nezávislé Rakousko a po protižidovském pogromu během Křišťálové noci v listopadu téhož roku, se v postižených oblastech zrodil plán, který si dal za cíl dopravit deset tisíc dětí do bezpečí ve Velké Británii. Třebaže je tento román fikcí, vychází z pravdivých informací o vídeňském transportu dětí vedeném Geertruidou Wijsmuller-Meijerovou z Amsterdamu, která začala zachraňovat malé skupinky dětí již v roce 1933. Děti jí neřekly jinak než Tante Truus.

Část první

ČASY PŘEDTÍM

Prosinec 1936

NA HRANICI

Obrovské vločky takřka zakrývaly výhled z okénka vlaku, jen stěží byly vidět obrysy zasněženého hradu na sněhem pokrytém kopci, který se jako duch vynořoval z vánice. Ozývalo se volání průvodčího: „Bad Bentheim, zastávka Bad Bentheim, Německo. Cestující pokračující v cestě do Nizozemska musí předložit doklady.“ Geertruida Wijsmullerová – Holanďanka s výraznou bradou, nosem i obočím, se širokými ústy a zelenošedýma očima – políbila nemluvně, které držela na klíně. Políbila ho ještě jednou a její rty chvíli setrvaly na jeho hladkém čele. Poté chlapečka podala jeho sestře a jejich třetímu sourozenci, chlapečkovi v batolecím věku, stáhla z hlavy čepičku. „Es ist in Ordnung. Es wird nicht lange dauern. Dein Gott wird dir dieses eine Mal vergeben,“ odpověděla Truus na námitky dětí v jejich jazyce. To je v pořádku. Nebude to trvat dlouho. Tvůj Bůh ti to protentokrát odpustí.

Když vlak s cuknutím zastavil, malý chlapec se vrhnul k oknu a zakřičel: „Mami!“

Truus mu zlehka uhladila vlásky a pak se spolu s ním přes okénko zalepené sněhem zadívala ven. Venku na nástupišti stáli, vánici navzdory, v úhledných řadách Němci: zřízenec s vozíkem plným zavazadel, nahrbený muž s tabulí na hrudi i na zádech, nesoucí reklamu na krejčovský salon. Ano, byla tam i žena, kterou chlapec zahlédl – štíhlá žena ve tmavém kabátě a šátku, vyčkávající před stánkem s horkými párky. Třebaže stála zády k vlaku, chlapec na ni znovu zavolal: „Maaamiiii!“

Žena se otočila, nevzrušeně si ukousla mastné sousto z párku a hleděla na informační tabuli s přetáčecími lístky. Chlapec posmutněl. Samozřejmě že to nebyla jeho matka.

Truus si přitáhla dítě blíž k sobě a zašeptala mu: „No tak, no tak.“ Nechtěla mu dávat sliby, které se nedaly splnit.

Náhle se s rachotem a zasyčením otevřely dveře vagonu. Nacistický pohraničník pomáhal z nástupiště vystoupit jedné z cestujících, těhotné Němce, která rukou v rukavičce přijala jeho pomoc. Truus si na rukavičkách ze žluté kůže s vlnkovanými okraji a jemným černým štepováním rozepnula knoflíčky zhotovené z perel. Když si pak rukavičky stahovala, jejich kůže se na chvilku zadrhla o rubínový prsten, spočívající mezi dalšími dvěma šperky. Rukama, na nichž se už začínaly objevovat první skvrny a vrásčitá kůže, setřela chlapci slzy z tváře.

Oslovila každé z dětí jménem a upravila jim vlasy i oblečení, postupovala však rychle a po očku sledovala krátící se zástup cestujících.

Když vystoupili i poslední cestující, řekla: „Tak dobrá,“ a otřela nemluvněti sliny z brady. „Běžte si umýt ruce, tak, jak jsme si to nacvičili.“

Nacistický pohraničník už šplhal vzhůru po schůdcích.

„Běžte, jděte rychle, s umýváním rukou ale nespěchejte,“ pronesla Truus klidně. Dívce pak řekla: „Zůstaň s bratry na toaletě, drahoušku.“

„Dokud si znovu nenatáhnete rukavice, Tante Truus,“ přikývla dívenka.

Bylo důležité, aby Truus děti zdánlivě neskrývala, zároveň si však nepřála, aby byly během následujícího vyjednávání na dosah. Naše zraky se upínají ne k viditelnému, nýbrž k neviditelnému, pomyslela si a nevědomky si při tom přiblížila rubínový prsten ke rtům, jako by ho chtěla políbit.

Otevřela kabelku, která byla mnohem menší, než jakou by si vybrala, kdyby tušila, že se bude do Amsterdamu vracet se třemi dětmi. Chvíli se probírala jejím obsahem a zároveň si z ruky stáhla prsteny. Děti už byly v tu chvíli za ní a nemotorně škobrtaly uličkou.

Vzápětí se před ní zjevil pohraničník. Byl mladý, ne však tak mladý, aby nemohl být ženatý a mít vlastní děti.

„Víza? Máte víza pro opuštění Německa?“ obořil se na Truus, která byla v tu chvíli poslední dospělou osobou v celém vagonu.

Truus se dál probírala kabelkou, jako by v ní hledala požadované dokumenty. „S dětmi to bývá dost náročné, viďte?“ odpověděla srdečně, zatímco v kabelce nahmátla jediný nizozemský pas, ten svůj. „Máte děti, důstojníku?“

Pohraničníkovi se ve tváři objevil neochotný náznak úsměvu. „Žena právě čeká naše první dítě, nejspíš na Štědrý den.“

„Tak to máte veliké štěstí!“ pokračovala Truus. Pohraničník se otočil za zvukem vody dopadající do umyvadla a Truus se musela pousmát nad tím, jaké měla štěstí. Děti štěbetaly jako hejno pěnkav, a tak muže chvíli nechala, aby si to v duchu představil: zakrátko se mu narodí miminko, ne nepodobné malému Aleximu, z něhož vyroste chlapec, jako je Israel, anebo dívka, jako je milá, něžná Sára.

Truus se dotkla jiskřivého, teplého rubínu, který spočíval na kroužku jediného prstenu, který teď měla na ruce. „Jistě máte pro svou ženu něco výjimečného, co jí při té příležitosti věnujete.“

„Něco výjimečného?“ zopakoval Němec a znovu se k ní obrátil.

„Něco krásného, co by mohla nosit každý den a co by jí tu výjimečnou chvíli připomínalo.“ Stáhla si prsten a pokračovala: „Tohle dal můj otec mé matce v den, kdy jsem se narodila.“

Její bledé, klidné prsty mu podaly rubínový prsten spolu s jejím jediným pasem.

Skepticky pohlédl na prsten a pak si vzal jenom pas. Prolistoval ho a znovu stočil pohled k zadní části vagonu. „To jsou vaše děti?“

Děti Holanďanů mohly být zapsané v pasech svých rodičů, v jejím ale žádné nebyly.

Otočila rubín tak, aby se zablýskl ve světle, a pak řekla: „Děti jsou mnohem cennější než všechno ostatní.“

CHLAPEC A DÍVKA

Stephan vyrazil ze dveří, seběhl po zasněžených schodech a sprintem zamířil k Burgtheateru, až mu vak, přehozený přes rameno, pleskal o školní sako. U obchodu s psacími potřebami se zastavil: psací stroj tam pořád byl, vystavený ve výloze. Posunul si brýle na nose, bříšky prstů se opřel o sklo výlohy a předstíral, že na stroji píše.

Pak se dal znovu do běhu a se slovy „Pardon. Pardon! Pardon!“ a čepicí vraženou hluboko do čela, aby ho nikdo nepoznal, se propletl davy na tržišti Christkindlmarkt, kde se vznášela vůně svařeného vína a perníku. Jeho rodina patřila mezi slušné lidi: jejich bohatství pramenilo z vlastní čokoládovny, kterou vybudovali za vlastní peníze, a jejich účty v Rothschildově bance byly vždycky v plusu. Kdyby se k jeho otci doneslo, že na ulici srazil další starou paní, zůstal by ten psací stroj blíž světly ověšenému stromku tady na Rathausplatzu než tomu, co bude stát v zimní zahradě jejich domu.

Zamával na starého pána, který vedl novinový stánek. „Dobré odpoledne, Herr Kline!“

„Kde máte svrchník, mladý pane Stephane?“ volal za ním stařík.

Stephan se přelétl pohledem – už zase zapomněl kabát ve škole –, běžel však dál a zpomalil až na Ringstraße, kde ulici zablokovala neplánovaná nacistická demonstrace. Zmizel v kiosku polepeném plakáty a s duněním seběhl po kovových schodech do tmy vídeňského podzemí, aby se vynořil na druhé straně ulice u Burgtheateru. Tam vpadl do dveří divadla a vřítil se na schody vedoucí dolů. Bral je po dvou a seběhl po nich do holičství v suterénu budovy.

„Mladý pan Neuman, to je ale veliké překvapení!“ ozval se Herr Perger a povytáhl bílé obočí nad brýle stejně kulaté, jako měl Stephan, ty holičovy však nebyly zalepené sněhem. Muž se skláněl nad lopatkou, na kterou nametal poslední zbytky ostříhaných vlasů z celého dne. „Už jsem…“

„Jen rychlé zastřižení. Je to už pár týdnů.“

Herr Perger se narovnal, vyhodil vlasy do koše na odpadky a smeták s lopatkou odložil vedle violoncella, opřeného o zeď. „Tak dobrá, vzpomínky se do staré mysli zřejmě nezapisují stejně ochotně jako do mladé,“ připustil srdečným tónem a kývl směrem k holičskému křeslu. „Anebo se do ní nezapisují stejně ochotně jako do mysli mladého muže s dostatkem peněz na útratu?“

Stephen odhodil svůj vak na podlahu tak rázně, že se z něj vysypalo několik stránek jeho nové hry, tady na tom ale nezáleželo, Herr Perger věděl, že píše hry. Rychle shodil sako, usadil se do křesla a sundal si brýle. Svět se mu rozmazal, takže cello se smetákem rázem připomínaly pár tančící valčík a odraz jeho tváře s vázankou v zrcadle tvář kohokoli jiného. Když přes něj Herr Perger přehodil pláštěnku, celý se zachvěl; Stephan stříhání vlasů nesnášel.

„Slyšel jsem, že by se měla začít zkoušet nová hra,“ ozval se. „Bude od Stefana Zweiga?“

„No jistě, ty jsi vlastně velký příznivec Herr Zweiga. Jak jsem jen mohl zapomenout?“ utahoval si Otto Perger ze Stephana, ale tak nějak laskavě. Herr Perger znal všechna tajemství, která dramatikové i zdejší divadelní hvězdy a divadlo samé měli. Stephanovi přátelé neměli tušení, odkud Stephan všechny ty historky z divadelního zákulisí bere, domnívali se, že se zná s někým významným.

„Matka Herr Zweiga žije dál tady ve Vídni,“ řekl Stephan.

„On sám však jen velmi zřídka upozorňuje na své návštěvy z Londýna. No… nejspíš tě zklamu, Stephane, ta nová hra bude od Franze Csokora, půjde o jeho 3. listopad 1918 o konci Rakouska-Uherska. Ale jestli se bude vůbec hrát, je ve hvězdách, protože i Herr Csokor musí bohužel žít se sbaleným kufrem. Jak mi ale bylo řečeno, nakonec by se dávat měla, jen se do propagačních materiálů dopíše upozornění, že autor neměl v úmyslu urazit žádný z národů někdejšího německého císařství. Udělají drobný ústupek tady, další zas tam, prostě cokoli, jen aby se přežilo.“

Stephanův otec by jistě namítl, že jsou v Rakousku, ne v Německu, a že u nich se nacistický puč podařilo potlačit už před lety, Stephana však politika nezajímala. Toho zajímalo jen to, kdo bude hrát hlavní roli.

„Nechceš zkusit hádat?“ navrhl Herr Perger, když si Stephana otočil i s křeslem směrem k sobě. „Jsi na to docela šikovný, co si tak vzpomínám.“

Stephan měl dál zavřené oči a mimoděk se znovu otřásl, vděčný za to, že mu na tváři nepřistály žádné ostříhané vlasy. „Werner Krauss?“ tipnul si.

„No výborně!“ pronesl Herr Perger překvapivě nadšeně.

Herr Perger otočil křeslo zpátky k zrcadlu a Stephan celý vyplašený spatřil – byť kvůli absenci brýlí poněkud rozmazaně –, že holič nechválil jeho odhad, nýbrž mluvil na dívku, která se jako surrealistická slunečnice pnula z mřížky topení ve zdi za Stephanovým odrazem. Než se nadál, stála přímo před ním, a tak matně zahlédl blonďaté copy, rašící ňadra i brýle zalepené sněhem.

„Žofie-Heleno, máma bude ty šaty drhnout celou noc,“ řekl Herr Perger.

„To nebyla férová otázka, dědečku Otto – v té hře jsou dvě hlavní mužské role,“ pronesla zvesela a její hlas zarezonoval ve Stefanově nitru jako první vysoké bé Schubertovy skladby Ave Maria, její hlas a lyrický zvuk jejího jména, Žofie-Helena, a blízkost jejích ňader.

„To je Bernoulliho lemniskáta,“ řekla a přejela si prstem po zlatém přívěsku, co měla na krku. „Její rovnice zní x na druhou plus y na druhou to celé na druhou se rovná dvěma a na druhou krát x na druhou minus y na druhou.“

„Já…,“ zadrhnul Stephan a zrudl hanbou z toho, jak jí zíral na ňadra, a to i přesto, že si to dívka neuvědomila.

„Dal mi ji můj tatínek,“ pokračovala. „Taky měl rád matematiku.“

Herr Perger uvolnil pláštěnku, podal Stephanovi jeho brýle a mávnutím ruky a se slovy, že tentokrát je to zdarma, odmítl měděnou minci, kterou mu Stephan nabízel. Stephan zastrkal stránky scénáře zpátky do vaku, nechtěl, aby dívka hru viděla, aby viděla, že nějakou hru má, že si představuje, jak jednou napíše něco, co bude stát za přečtení. Vzápětí se však zmateně zarazil: Podlaha byla úplně čistá?!

„Stephane, tohle je moje vnučka,“ představil ji Otto Perger. V ruce ještě stále držel nůžky, smetáku a lopatky vedle violoncella se však ani nedotkl. „Žofie, Stephan se zajímá o divadlo přinejmenším stejně intenzivně jako ty, na rozdíl od tebe si však potrpí na upravený účes.“

„Moc mě těší, Stephane,“ pronesla. „Proč ses ale přišel nechat ostříhat, když jsi to nepotřeboval?“

„Žofie-Heleno,“ napomenul ji Herr Perger.

„Špehovala jsem tě skrz mřížku. Nepotřeboval jsi ostříhat, a tak dědeček Otto stříhání jenom předstíral. Počkej, nic mi neříkej! Chci na to přijít sama.“ Rozhlédla se po místnosti, sklouzla pohledem na cello, věšák na kabáty, pak svého dědečka a nakonec, znovu, na Stephana. Její pohled spočinul na jeho vaku. „Jsi herec! A dědeček ví o tomhle divadle úplně všechno.“

Nato se opět ozval Otto Perger: „Myslím, že zjistíš, Engelchen, že Stephan je spisovatel. A abys věděla, tak ti největší spisovatelé dělají ty nejpodivnější věci, jen aby získali potřebnou zkušenost.“

Žofie-Helena pohlédla na Stephana s novým zájmem. „Vážně jsi spisovatel?“

„Já… dostanu k Vánocům psací stroj,“ odpověděl Stephan. „Tedy aspoň doufám.“

„A dělají nějaké speciální?“

„Speciální?“

„Není to zvláštní být levák?“

Stephan se zmateně zadíval na své ruce, ale to už dívka znovu otevřela mřížku, zpoza níž se vynořila, a po rukou a kolenou zalezla zpátky do zdi. Vzápětí znovu vystrčila hlavu. „No tak polez, Stephane, zkouška už skoro končí,“ řekla. „Snad ti nevadí, že si trochu umažeš rukáv, co máš už tak jako tak od inkoustu? Už kvůli té zkušenosti?“

RUBÍNY, NEBO SKLO?

Jak se Truus s nemluvnětem na ruce rychle natáhla, aby zachytila staršího chlapce, kterého tak zaujala mohutná litinová kopule amsterdamského nádraží, že málem vypadl z vlaku, odskočil jí z vlnkovaného okraje rukavice jeden z perlových knoflíčků.

„Truus,“ zavolal na ni manžel, popadl chlapce a postavil ho na nástupiště. Pak pomohl i dívce a Truus s nemluvnětem.

Když byla Truus na nástupišti, manžel ji objal, což dělal na veřejnosti jen velmi zřídka.

„Geertruido,“ řekl, „to nemohla Frau Freierová…“

„Prosím, hlavně se teď na mě nezlob, Joope. Co se stalo, to se stalo, a jsem si jistá, že manželka toho milého mladého pohraničníka, který nás doprovázel přes hranici, potřebovala ten rubín mojí matky víc než my. Kam se poděla tvoje vánoční nálada?“

„Panebože, neříkej mi, že jsi tak riskovala a podplatila nějakého nacistu kusem skla?!“

Políbila ho na tvář. „Jelikož ten rozdíl nepoznáš ani ty sám, drahoušku, myslím, že v tom ani jeden nebudeme mít jasno.“

Joop se mimoděk zasmál a vzal jí nemluvně z náručí. Přes trochu nemotorné držení mu začal broukat. Miloval děti, i když – navzdory rokům neúspěšného snažení – žádné neměl. Truus si zastrčila ruce, do kterých už ji nehřálo dětské tělíčko, do kapes. V jedné z nich nahmátla krabičku od sirek, na kterou úplně zapomněla. Lékař ve vlaku, který jí ji dal, byl dost podivín. Říkal, že u sebe neustále nosí kamínek pro štěstí a že jí ho chce dát. „Aby vás i s dětmi ochránil,“ nedal se odbýt. Pak otevřel malou krabičku a ukázal jí plochý drsný kamínek, který – kromě toho, že měl nosit štěstí – nemohl mít žádný jiný účel. „Na židovských pohřbech se mrtvému nenosí květiny, ale spíš kamínky,“ řekl, takže najednou nešlo jeho nabídku odmítnout. Ujistil ji, že až bude potřebovat štěstí pro sebe, tak si u ní kamínek vyzvedne. Pak v městečku Bad Bentheim, ještě předtím, než vlak přejel z Německa do Nizozemska, vystoupil, a teď byla Truus i s dětmi v Amsterdamu a říkala si, že na jeho tvrzení, že ten ošklivý malý kamínek nosí štěstí, může přece jen něco být.

„Tak, chlapíčku,“ řekl Joop nemluvněti, „musíš vyrůst ve výjimečného muže, abys ospravedlnil to, jak pošetile moje nevěsta riskovala svůj život.“ Možná, že tahle neplánovaná záchrana přidělala Joopovi trochu starostí, rozhodně však proti ní neprotestoval o nic víc, než když byly její cesty do Německa za účelem převezení dětí plánované. Políbil nemluvně na tvář. „Venku na nás čeká taxi,“ řekl.

„Taxi? Že by ti v bance zvýšili plat, zatímco jsem byla pryč?“ Její poznámka byla myšlena v žertu, Joop byl bankéřem bankéřů, šetrný až do morku kostí, svou manželku, s níž byl už dvě desítky let, však stále nazýval svou nevěstou.

„Cesta od zastávky tramvaje k jejich strýci by byla náročná, i kdybychom tu neměli ten sníh,“ odpověděl, „a doktor Groenveld si nepřeje, aby neteř a synovci jeho přítele dorazili s omrzlinami.“

Přítel doktora Groenvelda. Tím se to vysvětluje, pomyslela si Truus, když vyšli ven, pod sněhové krajky větví stromů, na zabahněnou ulici v blízkosti kanálu, zamrzlého bílým ledem. Právě takhle poskytovala Komise pro zvláštní židovské zájmy většinu své pomoci: neteřím a synovcům nizozemských občanů, přátelům přátel, dětem přátel obchodních partnerů. O osudech tak mnohdy rozhodovaly náhodné kontakty a vztahy.

Die Freie Wiener Zeitung

Hitlerův rodný dům se stane muzeem

Vztahy mezi Rakouskem a Německem zůstávají
i přes letní dohodu napjaté

KÄTHE PERGEROVÁ

BRAUNAU AM INN, RAKOUSKO, 20. prosince 1936 – Majitel rodného domu Adolfa Hitlera zpřístupnil dvě jeho místnosti veřejnosti jako muzeum. Rakouské úřady v Linci souhlasily s veřejnou výstavkou předmětů pod podmínkou, že dovnitř budou vpouštěni jen němečtí návštěvníci, a nikoli Rakušané. Pokud bude zjištěno, že byli do muzea vpuštěni Rakušané nebo pokud v jeho blízkosti dojde k nacistické demonstraci, bude muzeum uzavřeno.

Otevření muzea umožnila rakousko-německá dohoda z 11. července, která si klade za cíl obnovit „normální a přátelskou povahu vztahů“ našich národů. Německo v rámci této dohody uznalo plnou nezávislost Rakouska a přislíbilo považovat naše politické uspořádání za naši vnitřní záležitost, kterou nebude žádným způsobem ovlivňovat. Jde o ústupek ze strany Adolfa Hitlera, který měl námitky proti uvěznění rakouských členů NSDAP, nařízenému naší vládou.

SVÍČKY ZA ÚSVITU

Žofie-Helena se s nervozitou blížila ke sněhem poprášeným živým plotům a vysoké železné bráně paláce na Ringstraße. Zdvihla ruku k růžovému kostkovanému šálu, který dostala od babičky k Vánocům, měkkému jako matčin dotek. Budova byla větší než celý činžovní dům, v němž měli byt, a mnohem zdobnější. Sestávala ze čtyř vysokých pater se sloupy, v přízemí byla klenutá okna a dveře, ve vyšších patrech pak francouzská okna, jimiž se dalo vyjít na balkony s kamenným zábradlím. Celek završovalo rozměrově skromnější páté patro, zdobené sochami, které jako by podpíraly břidlicovou střechu nebo hlídaly služebnictvo, které tam zřejmě bydlelo. Tohle nemohl být ničí skutečný domov, natož pak Stephanův. Než se však stačila otočit, vyšel ze strážního domku dveřník v zimníku a cylindru, aby jí otevřel bránu. Vzápětí se rozletěly vyřezávané vchodové dveře a ze schodů, nedotčených sněhem, jako by bylo léto, seběhl Stephan.

„Podívej! Napsal jsem novou hru!“ řekl a vrazil jí rukopis. „Napsal jsem ji na tom psacím stroji, co jsem dostal k Vánocům!“

Dveřník se vřele usmál. „Pane Stephane, nechcete pozvat svého hosta dál?“

Interiér paláce byl ještě impozantnější, byly tu lustry, mramorové podlahy se složitými geometrickými vzory, dvouramenné schodiště a všude kolem mimořádná umělecká díla: obraz podzimních bříz s pokřivenou perspektivou, nepravděpodobně plochá a jásavá malba přímořské vesnice, šplhající po úbočí kopce, bizarní portrét dámy, která se silně podobala Stephanovi – měla tytéž smyslné oči a jeho dlouhý rovný nos, jeho rudé rty a téměř neznatelný důlek v bradě. Vyobrazená žena měla vlasy stažené z obličeje a tváře rozdrápané do jasně rudé barvy způsobem, který byl zároveň znepokojivý i elegantní. Přestože šlo spíše o znázornění krásy a ruměnce než zranění, Žofie se nemohla zbavit dojmu, že jde o to druhé. Z velkého salonu se linula Bachova suita č. 1 pro violoncello a hlasy hostů, kteří si povídali vedle klavíru, jehož zlacené zvednuté víko na spodní straně odhalovalo bílého ptáka, svírajícího ve spárech trubku.

„Nikdo ji ještě nečetl,“ pronesl Stephan polohlasem. „Ani slovo.“

Žofie pohlédla na rukopis. To vážně chtěl, aby si ho teď přečetla? V tu chvíli se znovu ozval dveřník, kterého Stephan oslovoval Rolfe: „Doufám, že vaše přítelkyně prožila krásné Vánoce, pane Stephane.“

Stephan však na jeho pobídnutí nebral zřetel a místo toho Žofii řekl: „Přišlo mi, že to trvalo celou věčnost, než ses vrátila domů.“

„Ano, Stephane, mojí babičce je dobře a užila jsem si krásné Vánoce v Československu, díky za optání,“ pronesla Žofie-Helena, jejíž slova doprovodil souhlasný úsměv Rolfa, který jí právě bral kabát a nový šál.

Rychle si přečetla alespoň úvodní stránku.

„Začíná to báječně, Stephane,“ hlesla.

„Myslíš?“

„Slibuju, že si to dneska večer přečtu celé, ale pokud vážně trváš na tom, abych se seznámila s tvou rodinou, tak s sebou nemůžu mít tvůj rukopis.“

Stephan nahlédl do hudebního salonu, vzal jí rukopis a vyběhl s ním vzhůru po schodech. V běhu minul první patro, kde otevřené dveře do knihovny odhalovaly víc knih, než mohl v Žofiiných představách kdokoli vlastnit, a jak na schodech cestou vzhůru měnil směr, letmo se dotýkal kolem vystavených soch.

V salonu právě jakási žena s módně plochým hrudníkem říkala: „ Hitler pálí knihy – navíc všechny ty zajímavé.“ Byla velmi podobná Stephanovi i poškrábané dámě na obraze, tmavé vlasy, uprostřed rozdělené pěšinkou, však měla sčesané do volných vln. „Ten ohavný mužík tvrdí o Picassovi a van Goghovi, že jsou to neumětelové a podvodníci.“ Přejela si prsty po perlovém náhrdelníku, který se jí obtáčel těsně kolem krku tak, jak to Žofie vídala i u své matky, pak jí však v druhé smyčce splýval až k pasu. Perly, které ho tvořily, byly tak dokonale kulaté, že kdyby se přetrhnul, rozkutálely by se široko daleko. „Tvrdí, že ‚účelem umění není rochnit se v hnusu kvůli hnusu samotnému‘, jako by měl zdání, co je účelem umění. A pak že já jsem hysterická!“

„Nikdo nikdy netvrdil, že jsi ‚hysterická‘,“ odpověděl jeden z mužů. „To slovo jsi použila ty, Lisl.“

Lisl. V tom případě je to Stephanova teta. Stephan svoji tetu Lisl i jejího manžela, strýce Michaela, miloval.

„Ne já, ale Freud, drahoušku,“ odvětila Lisl nenuceně.

„Hitlera vytáčejí hlavně modernisté,“ řekl Stephanův strýc Michael. „Kokoschka…“

„Který získal v Akademii výtvarného umění místo, o němž si Hitler myslí, že mělo být jeho,“ přerušila ho Lisl. „Odborníkům připadaly Hitlerovy kresby tak mizerné, že ho vůbec nepřipustili k závěrečným zkouškám,“ pokračovala. „A tak mu nezbylo než přespávat v mužském útulku, stravovat se v obecní vývařovně a prodávat obrazy obchodům, které potřebovaly něčím vyplnit prázdné rámy.“

Její líčení všechny rozesmálo. V tu chvíli se na druhém konci haly otevřely zasouvací dveře. Výtah! Z křesla v něm – nádherného kolečkového křesla, které zjevně patřilo někomu jinému, s umně vyřezávanými područkami, rákosem vypleteným sedákem a opěradlem a s dokonale proporčně vyváženými a nádherně soustřednými mosaznými obručemi madel a kol – seskočil malý chlapec, který sotva odrostl batolecímu věku. Hoch vyšel do vstupní haly a po podlaze za sebou táhl plyšového králíka.

„No ahoj. Ty budeš jistě Walter,“ řekla Žofie. „A jak se jmenuje tvůj králičí přítel?“

„To je králíček Petr,“ odpověděl Stephanův bratr.

Králíček Petr. Žofii v tu chvíli zamrzelo, že už utratila všechny peníze, co měla ušetřené na Vánoce; bývala by takového Petra v modrém kabátku ráda koupila své sestře Jojo.

„Ten pán u mého klavíru je můj táta,“ řekl chlapeček.

„U tvého klavíru?“ podivila se Žofie. „Ty hraješ na klavír?“

„Ano, ale ne moc dobře,“ připustil hoch.

„Na tenhle klavír?“

Chlapec se zadíval na křídlo. „Ano, jistě.“

Stephan, teď už s prázdnýma rukama, seběhl dlouhými skoky ze schodů. Právě v tu chvíli si Žofie všimla, že v salonu stojí narozeninový dort, ozářený kónickými svíčkami, zapálenými podle rakouského zvyku už při východu slunce a hořícími celý den, dva a půl centimetru za hodinu. Vedle něj stál podnos s těmi nejúžasnějšími čokoládovými pralinkami, jaké kdy viděla, některými z mléčné a jinými z hořké čokolády, nejrůznějších tvarů, na každé z nich však stálo Stephanovo jméno.

„Stephane, ty máš narozeniny?“ Šestnáct svíček k narozeninám a jedna navíc pro štěstí. „Proč jsi mi to neřekl?“

Stephan pocuchal Walterovi vlasy. Skladba pro violoncello zatím dospěla k závěru.

„Teď já, teď chci něco pustit já!“ vykřikl Walter a vystřelil směrem k otci, který už ke gramofonu značky Victrola přistrkoval jednu ze židlí.

„… no a teď Zweig uprchnul do Anglie a Strauss skládá pro vůdce,“ pokračovala teta Lisl. Její slova Stephana zaujala. Žofie-Helena nevěřila na hrdiny, nechala se však od Stephana zatáhnout do salonu, aby lépe slyšeli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední vlak do Londýna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.