Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Alissa Johnson: McAlistairovo štěstí

Vydání první

Copyright © 2009 by Alissa Johnson

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2389. publikaci

Přeloženo z anglického originálu McAlistair’s Fortune

Český překlad © 2020 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1460-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1461-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Alissa Johnson

McAlistairovo štěstí

Kapitola 1

Slečna Evie Coleová už před drahnou dobou dospěla k názoru, že – na rozdíl od obecně sdíleného přesvědčení – nevědomost žádné výhody nepřináší. Koneckonců, svět je plný těch, co nic nevědí.

Jako mladá žena, kterou nikdo, kdo ji dobře znal, rozhodně nemohl obvinit z nevědomosti, byla navíc dokonale spokojená. Evie věděla vždycky všechno.

Tím si byla naprosto jistá.

Zajistit si to chtěla také zrovna teď, když se krčila před tlustými dřevěnými dveřmi knihovny na Haldon Hallu, balancovala váhu na své zdravé noze a jedním hnědým okem nakukovala skrz klíčovou dírku. Nejspíš by si měla připadat trošku provinile, že tajně naslouchá soukromému rozhovoru, ale protože zjistila, že předmětem onoho rozhovoru je právě ona sama, víc než vinu cítila zaujetí, pobavení a také nemalý díl zlosti, že se objevila na scéně příliš pozdě.

Jedno však pochopila hned. Její teta, ovdovělá lady Thurstonová, a dva rodinní přátelé, pan William Fletcher a paní Mary Summersová, se shromáždili na opačné straně oněch milých starých dveří a dohadovali se, jak to nejlépe zaonačit a najít té paličaté Evie Coleové manžela.

Bylo to téměř stejně zábavné jako urážlivé. Téměř.

Pan Fletcher, uvelebený na malé pohovce uprostřed místnosti, se naklonil dopředu a s velkou přesvědčivostí prohlásil:

„Může snad být lepší způsob, jak získat srdce dámy, než ji zachránit před jistým nebezpečím? Mohl bych nechat napsat výhružný dopis a příští týden ho Evie poslat z Londýna. A další den bych sem mohl nahnat toho jejího mládence, aby ji chránil. Je to rychlé, jednoduché a účinné.“

Lady Thurstonová, na niž očividně nezapůsobil ani plán pana Fletchera, ani jeho přesvědčivost, nalila do šálku s čajem důkladnou dávku mléka a nevzrušeně ho podala paní Summersové.

„To nikdy nemůže fungovat, Williame.“

Zabořil svou sporou postavu zpátky do polstrování.

„Máte tedy lepší plán?“

„Plán, jakkoliv s ním nesouhlasím, není ten problém.“ Nalila si šálek pro sebe. „Problémem je sám jeho cíl – toho nelze dosáhnout.“

„Nemůžete někoho přimět, aby se zamiloval,“ připomněla paní Summersová a napřímila vyzáblá ramena.

„A tyhle dva už vůbec ne,“ dodala lady Thurstonová. „Nejsem ani přesvědčená, že by se k sobě mohli hodit. A navíc Evie dala kategoricky najevo, že se vdávat nehodlá.“

„To naprosto odmítám přijmout.“ Pan Fletcher si projel rukou to, co zbývalo z jeho vlasů. „Dal jsem slib člověku na smrtelné posteli.“

Paní Summersová na něj vrhla soucitný pohled. „Do toho slibu jste byl vmanévrován mužem, který by vás – kdyby byl ještě naživu – jako první pokáral, že to dohazování berete až příliš vážně. Nebohý vévoda z Rockefortu byl rozumný muž, i přes tu svoji zálibu v žertování. Velmi pochybuju, že by očekával, že se vám podaří udat všech pět dětí.“

„Netvářila jste se tak odmítavě, když šlo o to, abychom provdali vaši Sophii. A vy také ne,“ dodal a obrátil se na lady Thurstonovou, „když šlo o Whita a Mirabelle.“

„Ano, jenže to byla Sophie, Whit a Mirabelle,“ odpověděla lady Thurstonová nevzrušeně. „A ne Evie.“

„Nicméně slib jsem jednou dal a také ho míním dodržet.“ Pan Fletcher odolával následnému tichu po úctyhodných třicet vteřin – podle Evie šlo o působivou ukázku statečnosti. Tomuto vědoucnému tichu neocenitelné lady Thurstonové bývala často vystavena sama, a vždycky to bylo nesmírně znervózňující.

„Přinejmenším se vynasnažím,“ dodal pan Fletcher konečně.

Lady Thurstonová delikátně pokrčila rameny. „Když tedy myslíte, že musíte.“

„Ano. Začal bych…“

Evie už neměla přesně zjistit, čím by pan Fletcher hodlal začít, protože zvuk smíchu a blížící se kroky si vyžádaly její okamžitý ústup do malého salonku naproti přes chodbu. Nebylo jisté, že by to na ni narušitel v podobě členů služebnictva vyzvonil, ale bylo lepší nepokoušet osud.

Nevadí, tak jako tak byla svědkem nejzajímavější části rozhovoru, nebo z něj alespoň vyslechla dost, aby mohla být přesvědčená, že opět všechno ví.

Když Evie vyklouzla bočními dveřmi ze salonku, lady Thurstonová s paní Summersovou dále trpělivě naslouchaly panu Fletcherovi, který jim opět hodlal nastínit svůj plán.

Lady Thurstonová si uhladila bledě zelené hedvábí svých šatů. Ti, kdo ji dobře neznali, často tuto drobnou ženu s jemným hlasem a kulatými růžovými tvářemi pokládali za vlídnou osobu, která potřebuje trochu opečovávat.

Byl to mylný dojem, jenž však u nikoho nepřetrval dlouho.

„Váš plán je poměrně… podrobný,“ podotkla, když William skončil. „Naneštěstí je však také špatně koncipovaný. Takový plán by vedl jedině k tomu, že by se Evie vyděsila. To já nedovolím. A nesouhlasím s tím, aby se zneužilo její práce pro týrané ženy jako základ pro vaše falešné hrozby. Příliš se to blíží pravdě.“

„Ale…“

„Lady Thurstonová má pravdu,“ vložila se do hovoru paní Summersová. „Výsledkem její práce je, že Evie čelí velice reálnému nebezpečí. Přidávat ještě vymyšlené hrozby by byla nehoráznost.“

William zbledl. „Nehoráznost je snad přece jen trochu…“

„Vyprávěla jsem vám, co se stalo loni v létě paní Kirklandové?“ otázala se lady Thurstonová a obrátila se na paní Summersovou.

Paní Summersová lítostivě přikývla. „Napadla ji žena, které hodlala pomoct. A hned den nato jí vypálili dům až do základů. Měla štěstí, že tak tak unikla.“

Paní Summersová si usrkla ze svého čaje. „Úřady to označily za nešťastnou náhodu.“

Lady Thurstonová si velice noblesně odfrkla. „Hanebnost.“

„To je velice nešťastné,“ pokusil se znovu William. „Ale já přece nepůjdu nic podpalovat nebo…“

Paní Summersová zavrtěla hlavou. „Není to dobrý nápad, Williame. Nejenže váš plán zachází příliš daleko, ale sama jeho strategie je chybná. Aby trik fungoval, Evie musí hrozbě uvěřit. A pokud v ni uvěří, bude jí natolik zaujatá, že nebude vnímat pozornost mladého muže. Žádná rozumná mladá žena by nemyslela na lásku, když je její život v ohrožení.“

„Sophie na ni myslela,“ připomněl rychle, ačkoliv ho samotného překvapilo, že byl schopen ze sebe vůbec něco vypravit.

Paní Summersová uvážlivě našpulila rty. „To je pravda, jenže Sophie, ačkoliv ji mám skutečně velice ráda, nepatří právě k nejrozumnějším ženám.“

Lady Thurstonová s potěšením souhlasně přikývla.

William se zachmuřil. „A jste si naprosto jisté, že Evie je rozumná mladá žena?“

„Ano,“ odpověděly obě ženy jednohlasně.

„Hrome.“ Ještě chvíli se mračil, pak si povzdechl a pozvedl svůj šálek s čajem. „No, pořád si myslím, že to byl dobrý nápad.“

Paní Summersová se na starého přítele usmála láskyplně, byť poněkud z vysoka. „Neobyčejně dobrý. Ale teď budete muset vymyslet něco jiného.“

Kapitola 2

O dva týdny později

Bylo možné si představit, že před deseti lety by se pan James McAlistair hlasitě rozesmál nad představou, že by se někdy zamiloval. Ovšem mnohem pravděpodobněji by pouze povytáhl koutek úst v onom druhu nevzrušeného a záhadného výrazu, jaký dokáže úspěšně napodobit pouze hlubokomyslný básník nebo zkušený zabiják.

Kdokoliv by se teď na něj podíval, jak stojí na pozemcích Haldon Hallu s temným, neproniknutelným pohledem a s vytáhlou postavou, připomínající štíhlými svaly pantera, by si ho jen těžko mohl splést s prvně jmenovaným.

Což by byla škoda.

Protože ať už by jeho reakce před deseti lety byla taková či onaká, pravda totiž je, že se McAlistair skutečně zamiloval. A zamilovaný muž vždycky může využít daru poezie.

Zejména pokud ho tíží hříchy zabijáka.

Když na tyto hříchy nyní pomyslel, nadzvedl ramena ve vzácném, i když sotva postřehnutelném projevu nervozity.

Vůbec by tady neměl být.

Ovšem vzhledem k tomu, že Evie Coleové hrozilo nebezpečí, dost dobře nikde jinde být nemohl. Pohledem propátrával louku, rozkládající se před ním, a rozvažoval předem každý svůj krok. „Jednej rychle, ať pak máš dost času toho litovat,“ říkávala mu často jeho drahá zesnulá matka, která nepochybně měla mnoho důvodů něčeho litovat. Zajímavá rada od ženy, jež porodila šest nemanželských dětí.

Potichu vykročil kupředu a v podvečerním světle se držel dlouhých stínů. Byl to víc zvyk než nutnost. Už předem prozkoumal půdu i les v bezprostředním okolí domu, zda tam nečíhá nějaký vetřelec. Všechno bylo, jak má být, a on věděl, jak by to přesně mělo být. Koneckonců, tyto lesy byly už po dlouhá léta jeho skromným příbytkem. Byla to dlouhá léta strádání a samoty – ve snaze odčinit nebo snad pouze zapomenout na tíživé břemeno svých vzpomínek.

Pokud by bylo na něm, les by zůstal jeho domovem i nadále, ale William Fletcher, jeho někdejší zaměstnavatel a současná osina v zadku, ho v posledních několika měsících neustále nutil vrátit se do běžného světa.

McAlistair částečně kapituloval – opustil starou polozapomenutou loveckou boudu, kterou používal za špatného počasí, a koupil si stejně starý, ale přece jen méně zastrčený srub těsně vedle haldonského panství. Aspoň konečně využil peníze, které získal od ministerstva války. Peníze, o nichž si myslel, že se jich nikdy nedotkne. Skříň měl plnou šatů vhodných pro gentlemana. Vlastnil i pěknou šedivou klisnu, kterou právě zavedl do haldonských stájí. Ale tyto požitky byly nejzazší mezí, po niž se byl ochoten odvážit do společenské sféry. Přál si, ať ho nechají na pokoji, žít si podle svého. A to také bude… Jakmile vyřeší tuto záležitost s Evie.

Aby se vyhnul otravnému zvyku být při vstupu ohlášen a přeskočil nepříjemnou formalitu s klepáním, vstoupil do Haldon Hallu zřídka užívaným zadním vchodem. Musel přitom samozřejmě vypáčit zámek – pouhý drobný detail, vzhledem k povaze jeho návštěvy nikoliv neočekávaný. Whittaker Cole, hrabě z Thurstonu, nebyl žádný blázen, a když se jednalo o bezpečnost jeho rodiny, nehodlal nic riskovat.

Jakmile se ocitl uvnitř, rychle střelil pohledem ke stropu, odkud z horní pracovny pronikal Whitův tlumený hlas. Zvuk se přibližoval a vzdaloval, jak se McAlistair pohyboval točitými chodbami a schodišti Haldon Hallu. Sem tam musel udělat odbočku, aby se vyhnul služebnictvu. Postupoval s tichou účinností, životně důležitým talentem své předchozí kariéry.

K otevřeným dveřím pracovny se mu podařilo dorazit, aniž by ho někdo zpozoroval – o tom si hodlal s Whitem promluvit později. Potichu vklouzl dovnitř a zaujal pozici v temném koutě u skříně s knihami.

Právě zde probíhala hádka. Whit a lady Thurstonová se domnívali, že Evie by měla zůstat na Haldonu, zatímco William Fletcher, paní Summersová a Evie byli toho názoru, že výlet k pobřeží je v jejím nejlepším zájmu. McAlistair neříkal nic, jen se držel ve svém koutě a přihlížel.

Byl zvyklý přihlížet a čekat. A v posledních letech také toužit.

Nebyl však zvyklý zdržovat se uvnitř, stísněný stěnami a obklopený hlukem a pohybem. Změť hlasů, šoupání nohou a náhodné zvuky rušného domu mu brnkaly na nervy.

Ovšem to všechno bylo nic, naprosté nic, ve srovnání s mukami, že stál vedle Evie. Byla od něj ani ne dva metry, otočená zády. Mohl vidět každou hebkou hnědou kadeř jejích vlasů, vdechovat čistou vůni jejího mýdla a slyšet každý dech, který opustil její rty.

Velmi jasně si vzpomínal, jaké bylo hladit špičkami prstů ty vlasy a cítit ten dech na svých ústech.

Živě si vybavoval – a mnohem častěji, než mu bylo vhod – že chutnala po citronech a mátě.

Potřeboval si opět protáhnout ramena.

Opravdu by tady neměl být.

Odtrhl pohled od Evie a prohlédl si zbytek skupinky. Dohadování se dostalo do patové situace, ani jedna ze stran nemohla vyhlásit vítězství, nebo naopak přijmout porážku. Ta marnost ho dráždila, dál napínala jeho už beztak dost zkoušenou trpělivost. Jenom marnili čas. Svrběly ho ruce, nejraději by Evie popadl, hodil si ji přes rameno a unesl ji do lesů – do svých lesů, kde znal každou stezku, každý zvuk, každé skryté místo. Do svých lesů, kde by jí mohl zajistit bezpečí… před každým, kromě sebe.

Jeho pohled se jakoby o své vlastní vůli vrátil zpět k Evie a putoval po rovné linii jejích zad, po smetanové kůži na jejích útlých ramenou, po jemném ohbí hrdla. Byla tak drobná, sahala mu sotva po ramena. Tak křehká, že by se násilí šílence sama nemohla ubránit. A přitom tak rozumná, že si to jistě uvědomovala.

Zatraceně, musí být vyděšená.

Evie si situaci báječně užívala.

Sledovala scénu před sebou a říkala si, že to je bezpochyby naprosto nejabsurdnější intrika, jaké kdy měla možnost být přítomna. Takoví skvělí lháři to jsou, pomyslela si láskyplně. Kdo by to byl řekl, že její přátelé a rodina mají tolik talentu pro divadlo?

A kdo by hádal, že budou tak přesvědčiví?

Lady Thurstonová byla skutečně celá bledá. Bledá. Jak jenom může někdo takovou věc dokázat? Paní Summersová seděla se staženými rty a s rovnými zády, sevřené dlaně položené na klíně.

Whit přecházel sem a tam před svým psacím stolem a vypadal, že by si nejraději rval vlasy. A pan Fletcher se svraštělým obočím a povolenou kravatou poskytoval dokonalý obrázek ustaraného rodinného přítele.

Ona sama tam stála jako každým coulem statečný malý voják s bradou vzhůru a rovnými rameny, ačkoliv byla ve vskutku strašlivé situaci. Poté, co obdržela výhružný dopis, uvažovala o tom, že by zkusila něco ještě dramatičtějšího – záchvat paniky, možná dokonce mdloby – jenže když si uvědomila, že by se tak musela chovat déle než minutu či dvě, už jí ta představa nepřipadala tak lákavá.

Navíc v životě ještě nikdy neomdlela a nebyla si ani úplně jistá, jak se to dělá. Připadalo jí to jako jedna z onoho druhu věcí, jaké si člověk musí nejdřív v soukromí jednou nebo dvakrát pořádně nacvičit.

Proto zvolila stoický přístup a měla dojem, třebaže to mohlo působit namyšleně, že jí to docela jde.

Všichni ve svých příslušných rolích předváděli výtečné výkony – takové představení by si zasloužilo potlesk vestoje a s přídavky. Všichni by patřili na jeviště, každý z nich. Nad návrhem pana Fletchera, aby s malou skupinkou ozbrojených stráží odjela k moři, nejdřív sehrála překvapení. Byla si však jistá, že ji ve skutečnosti nebudou chtít poslat tam, kde by se ocitla mimo jejich vliv, a tak se rozhodla mluvit, jako že je pro. Ve skutečnosti to nemělo jiný důvod než dělat potíže. Byla ochotná hrát hru s nimi a dovést tu hloupou záležitost s dohazováním až do konce, ovšem nemělo smysl to těm neodbytným pletichářům zbytečně usnadňovat.

„Rozhodně ji teď nepošlu na druhý konec země,“ vyštěkl Whit. Bratranec, vysoký, statný a obdařený hlubokým hlasem, vzbuzujícím autoritu, Evie vždy připadal jako ztělesnění pravého lorda. Ne snad že by měla ve zvyku této autoritě podléhat; pouze oceňovala dojem, který vzbuzoval.

Pan Fletcher se podrbal na svém baňatém nose.

„Norfolk rozhodně není na druhém konci země. Jsou to jen necelé dva dny cesty.“

„Dva dny cesty od její rodiny,“ podotkla lady Thurstonová.

„Bude to tak nejlepší,“ namítla Evie a božíčku, neznělo to úplně ušlechtile? „Moje přítomnost představuje pro všechny tady nebezpečí. A až se Mirabelle a Kate příští týden vrátí od Rockefortových, všechno bude ještě…“

Jakmile Whit uslyšel o svojí ženě, která právě čekala jejich prvního potomka, a o své mladší sestře, okamžitě Evie utnul pánovitým mávnutím ruky. „Klidně tam můžou zůstat déle, když jim řeknu.“

„Určitě velice rády zůstanou,“ souhlasila Evie. Byla skutečně zklamaná, když jí nastuzení zabránilo také navštívit Alexe a Sophii, vévodu a vévodkyni z Rockefortu, a jejich tříměsíčního synka Henryho. „Přinejmenším do chvíle, kdy se k nim ta zpráva dostane – a ona se k nim určitě dostane – pak jistě budou trvat na návratu.“

Kate, Mirabelle a Sophie určitě přijedou, ať už proto, aby se těšily z piklení nebo aby jí v těžkých časech stály po boku. Kate jako sestřenice byla z těch tří jediná, kterou mohla Evie považovat za pokrevní příbuznou, ve svých srdcích však byly všechny sestrami. O takové zážitky by se nikdy nenechaly připravit.

„Alexovi už jsem zprávu poslal,“ prohlásil pan Fletcher. „Předpokládám, že tu bude nejpozději ráno.“

Evie přikývla. „Můžete si být jistý, že dorazí také Sophie a Kate s Mirabelle hned v závěsu za nimi.“

Whit zaklel tiše, ale důkladně. Fakt, že lady Thurstonová si nad synovým slovníkem pouze nesouhlasně odfrkla, bylo podle Evie jasným důkazem, že chystanou lest považuje za nesmírně důležitou.

„Tenhle rozhovor nikam nevede,“ prohlásila lady Thurstonová.

„Potřebujeme nezávislé stanovisko,“ souhlasil pan Fletcher, přikývl a obrátil se přibližně Eviiným směrem. „Co myslíte vy, McAlistaire?“

Tato prostá otázka, očividně určená komusi přímo za jejími zády, Evie okamžitě sebrala veškeré potěšení ze situace. Srdce v hrudi jí přestalo tlouct – přinejmenším nepříjemný pocit – a pomalu se otočila. Určitě jen špatně slyšela. Nevěděla, jestli doufá, nebo se bojí, že slyšela dobře.

Slyšela.

Dotyčný muž stál ve stínu knihovny ani ne tři stopy od ní – a z toho poznání se jí srdce dalo do pohybu jediným mohutným, bolestivým úderem.

Panebože, je tady… McAlistair, poustevník z Haldon Hallu.

V tuto chvíli však vůbec nevypadal jako poustevník, uvědomila si, když vystoupil ze stínu. Nad tou proměnou podezíravě přimhouřila oči. Naposledy McAlistaira viděla v lesích kolem Haldonu. Tehdy měl na sobě obnošené venkovské šaty. Vlasy měl dlouhé a divoce rozcuchané, stejně divoce, jaké byly i jeho oči. A v ruce držel dost dlouhý nůž.

Teď však byl oblečený jako gentleman v dobře střiženém zeleném kabátě, v béžových kalhotách, končících ve vysokých jezdeckých holínkách, a s perfektně uvázanou kravatou. Husté hnědé vlasy měl učesané a spletené vzadu na hlavě do úhledného, byť už trochu nemoderního copu. Tváře měl čerstvě oholené, z rukou si smyl špínu a na pohled v nich nedržel žádnou zbraň. Vypadal naprosto úctyhodně.

A zároveň kdovíproč také dvojnásob nebezpečně.

Evie se zadívala na ostrý oblouk jeho obočí, na hranatý obrys brady i na nos, který byl očividně několikrát zlomený. Všimla si – a nad tím povšimnutím se začervenala – také vypouklých svalů na jeho stehnech, šířky jeho mohutných ramen i síly jeho šlachovitých paží. McAlistair nebyl žádný londýnský dandy. Vlk v rouše beránčím, pomyslela si, to se na něj hodí, nebo možná velká kočkovitá šelma s obojkem na krku. Může se zdát, že je neškodný nebo zkrocený, ale když se mu člověk podívá do očí, hned vidí, že to byl omyl. Pořád to bylo divoké zvíře.

Jednou už se do těch očí zadívala a ztratila se v nich – a hned potom se jednoho nádherného večera v lesích ztratila i v jeho polibku. Od té doby na něho myslela, jak slíbila, že na něj bude myslet, každý den.

Už celých zatracených pět měsíců.

Přimhouřila oči ještě více. Nával žáru ustoupil vzplanuvšímu hněvu. Řekl jí, že bude pryč, a neslíbil, že se vrátí, ale copak by bylo doopravdy tak strašně složité poslat jeden zpropadený dopis? Dokonce i ona by to dokázala – pokud by tedy věděla, kde ho najít – a přitom byla vyhlášený nepsavec.

Evie se dívala, jak Whit prošel kolem ní až k McAlistairovi, uštědřil mu povzbudivé plácnutí po rameni a vedl ho dál do místnosti. „McAlistaire, rád vás vidím. Přispějte nám svým názorem. Myslím, že se tady znáte se všemi kromě naší Evie.“

McAlistair k ní obrátil temné oči a ona na jeden děsivý okamžik propadla strachu, že vyzradí jejich tajemství. Když však neřekl nic, jen se na ni nepohnutě díval, jako by se do ní vpíjel pohledem, strach se proměnil v rozpaky.

Netušila, jak má reagovat na dlouhý významný pohled muže, jehož by vlastně neměla znát, a tak rychle naznačila krátké pukrle. „P-P.“ Kousla se do špičky jazyka, aby se ovládla. Když byla nervózní, koktala, a pak se za to nenáviděla. „Pane McAlistaire.“

„Slečno Coleová.“ Uklonil se předpisovým ohnutím v pase, jak dokonale ladilo s jeho současným zjevem, ale naprosto neodpovídalo obrazu divokého poustevníka, který měla stále v hlavě. Poté se otočil na lady Thurstonovou a uklonil se ještě víc na znamení hluboké úcty. „Lady Thurstonová. Je to pro mě čest.“

Hlas měl pořád drsný, všimla si Evie, pořád chraptivý, jako by nebyl zvyklý ho používat. Přála si, aby jí nepřipadal tak přitažlivý.

Lady Thurstonová odpověděla potěšeným pokynutím hlavy. „Je to od vás hezké, že jste přišel. Předpokládám, že pan Fletcher vás již seznámil s obsahem dopisu, který Evie dostala?“

„Částečně.“ McAlistair pohlédl na Whita a pak krátkým trhnutím brady ukázal na malý stolek, na němž ležel list papíru a obálka.

„To je on?“

„Ano.“ Whit ho gestem ruky pobídl, ať se podívá.

Ještě pořád v šoku – co tady ten člověk pro všechno na světě dělá? – a se stále bušícím srdcem – panebože, to je ale fešák – Evie sledovala, jak přechází přes pokoj a bere papír do ruky. Takže není negramotný, pomyslela si trochu sklesle. Byla to její poslední naděje, jak omluvit jeho mlčení.

Když rozložil dopis a začal ho číst, tak tak se ovládla, aby na něj neudělala nepříjemný obličej. Nad zprávou, kterou list obsahoval, neprojevil žádnou reakci. Což bylo poněkud znepokojivé. Dokonce i ona sama nad ním ztuhla, a to věděla, že jde o podvrh.

Jednalo se o řadu sprostých urážek a hrozeb – mnohem sprostějších a výhružnějších, než by osobně považovala za nutné, nicméně velmi výmluvných. Sliboval jí, a to velmi jednoznačně, odplatu za její hříchy.

McAlistair se na ni podíval. „Hříchy?“

Jaké hříchy by bývalo přesnější, ale Evie pochybovala, že by ho jejich seznam zajímal. Každopádně na tom nezáleželo. Předpokládala, že autor dopisu měl na mysli velmi konkrétní hříchy. Alespoň v to upřímně doufala. Představa, že by pan Fletcher byl informován o všech jejích přečinech včetně toho, že se v lese líbala s cizím poustevníkem, se jí vůbec nezamlouvala.

Lady Thurstonová odpověděla místo ní. „Evie s mým svolením v tichosti působí v několika ženských charitativních organizacích s takovými cíli, které by někomu mohly připadat příliš radikální, a tudíž přímo hříšné. Vzhledem k povaze oněch urážek předpokládáme, že to je autorův názor… A také proto, že Evie je jinak ve svém chování velice příkladná.“

Evie se na tetu usmála a soustředila se, aby vypadala správně nevinně – a vůbec se nedívala na McAlistaira. Příkladná, to tedy ano.

McAlistair odložil dopis. „Podezřelí?“

„Nikdo konkrétní,“ odpověděl pan Fletcher.

Whit si upravil kravatu. „Pracujeme s domněnkou, že výhrůžky pocházejí od příslušníka rodiny nebo zaměstnavatele některé z těch žen, jimž se Evie snažila pomoct.“

Paní Summersová na ni vrhla souhlasný úsměv. „V průběhu let Evie napomáhala zařídit tajný odchod ze země pro mnoho týraných žen. Manželek, které zažily násilí od svých mužů. Žen špatné pověsti, které se snažily uniknout před těmi, kdo je zneužívali.“

„Tyto ženy za sebou zanechaly hodně rozzlobených manželů a kuplířů,“ dodal pan Fletcher. „Ovšem jak se dozvěděli o Eviině účasti, to musíme teprve zjistit. Nejlepší bude, když do té doby zůstane někde ukrytá. Někde, kde je bezpečněji.“

„Rozhodně,“ přikývla paní Summersová.

„Rozhodně ne,“ vybuchla lady Thurstonová ve stejný okamžik.

„On má pravdu,“ prohlásil McAlistair a vysloužil si za to ostrý pohled od Whita i lady Thurstonové. „Příliš mnoho dveří. Příliš mnoho míst, kam se dá schovat.“

„Personál již dostal instrukce, aby…“ Whit se odmlčel a zamračil. „Kdo vás pustil dovnitř?“

McAlistair zavrtěl hlavou.

„Zatraceně. Viděl vás někdo?“

Další McAlistairovo zavrtění hlavou bylo následováno krátkým proudem kleteb od Whita.

Pak se obrátil na Evie. „Sbal si svoje věci. Ráno pojedeš.“

Pojede? „Pojedu?“

„To jsi přece chtěla, ne?“

Nijak zvlášť. „Ano. Ano, samozřejmě.“

Whit velmi rozhodně, leč velmi nešťastně přikývl. „Za rozbřesku buď připravená.“

Za rozbřesku? Copak ji opravdu chtějí poslat pryč? Jak k tomu, k čertu, mohlo dojít?

„Lepší by bylo odjet už večer,“ namítl pan Fletcher.

„Nechci, aby musela cestovat přes noc.“ A s tímto konečným rozhodnutím se Whit odporoučel z místnosti.

Pan Fletcher se zatvářil velice zaměstnaně, vrhl na Evie úsměv, o němž si zřejmě myslel, že je povzbudivý, a Whita spěšně následoval. Lady Thurstonová s paní Summersovou si něco rozčileně pošeptaly, pak se zvedly a zamířily rovněž k odchodu. Cestou ještě obě Evie pro útěchu políbily na tvář.

Evie byla tak zaskočená novinkou, že má opravdu odjet z Haldonu, že jí minutu trvalo, než si uvědomila, že zůstala v místnosti sama pouze ve společnosti McAlistaira.

A už na ni zase zíral.

Horečně přemýšlela, co by měla říct. Nejspíš něco, co by ho přimělo aspoň zamrkat. Způsob, jímž na ni soustředěně hleděl svýma temnýma očima, ji znervózňoval – téměř stejně, jako ji znervózňovala její reakce. Byla by přísahala, že skutečně cítí, jak se jí srdce pokouší vyskočit z hrudi.

„Já… Vy…“ Ztěžka polkla. „Měl j-jste se dobře, jak doufám?“

Jednou krátce kývl a nezeptal se, jak si nemohla nepovšimnout, jak se měla ona. Mizera.

„No, to velice ráda slyším,“ ucedila a zkusila ho obejít.

Když ho míjela, chytil ji za paži. „Vy se zlobíte.“

Ve skutečnosti přímo soptila, nicméně měla dost rozumu, aby si uvědomila, že část jejího vzteku je bezdůvodná. Otevřela pusu, ale než mohla něco vysvětlit nebo se pokusit mezi nimi o nějaké pochopení, paži jí pustil a znovu krátce přikývl.

„Dobře.“

V naprostém úžasu vykulila oči. „Dobře?“ Tohle jí řekne, když čelí jejímu hněvu? Dobře? „V-vy chcete, abych se na v-vás zlobila?“

„Bude to nejlepší.“

„No, v tom případě nemůžu hosta zklamat,“ odsekla a vyplula kolem něho z místnosti.

Kapitola 3

Pokud kulháte, je problém v tom, že prakticky není možné pořádně dupat. Samozřejmě to nebyl jediný problém, ale v tuto chvíli trápil Evie nejvíc.

Se zaťatými zuby prošla halou pomalými, krátkými kroky, aby dokázala udržet rovnoměrnou chůzi. Po vážném zranění nohy při nehodě kočáru její chůze už nikdy nebyla plynulá. Ovšem pokud se někdo přímo nesoustředil, jak se lehce naklání ke straně, nebo se nezaměřil na to, že malinko táhne nohu za sebou, kulhání by si ani nepovšiml. To bylo sice všechno pěkné, ale pomalé, krátké kroky a drobné škobrtání chodidla jí velmi znesnadňovaly vyletět z místnosti s tak povýšeným pohrdáním, jaké situace jasně vyžadovala.

Dobře, to tedy určitě.

Rozrazila dveře od svého pokoje, vběhla dovnitř a práskla jimi za sebou. Výsledný zvukový efekt jí poskytl alespoň částečné uspokojení.

Nasupeně zírala směrem k pracovně a úporně se snažila roztřídit svoje zraněné pocity. Byla rozlícená, což ani nebylo nutné říkat, nicméně ne všechen hněv byl namířený na McAlistaira. Velký díl si schovávala pro sebe za svoje pošetilé chování.

Co si, k čertu, jenom myslela? Copak mohla čekat, že po tolika měsících se McAlistair objeví na Haldon Hallu s náručí květin a knihou poezie, z níž by jí recitoval? Čekala snad slovíčka lásky, veřejné dvoření, nebo dokonce nabídku k sňatku?

Zadívala se na zavřené dveře a na okamžik zauvažovala, jak moc by to bolelo, kdyby je nakopla. Dost, rozhodla se, a tak přešla k vycpanému křeslu a svalila se do něj.

Vůbec se nechci vdávat, připomínala si v duchu. A byl to přece jenom polibek. Jediný polibek od muže, jehož sotva znala. Určitě si to uvědomil a jistě také pochopil, že si to vysvětlila jinak a hledala v tom něco víc. Proto se mu víc zamlouval její hněv, než aby čelil jejímu poblouznění. Jak strašlivě ponižující.

Mohl se pokusit o nějaké diplomatické vyjádření, pomyslela si rozmrzele, ale koneckonců je to přece poustevník, a ne žádný advokát. A těžko to byla McAlistairova vina, že si jejich krátké setkání v lesích proměnila v pohádku. Rozhodně nemohl za to, že ji okouzlil už před mnoha lety, kdy ho viděla poprvé. Tiše tehdy seděl na skalním výběžku a stahoval uloveného králíka. Až do onoho okamžiku pro ni byl jen bájnou postavou – příběhem, který si Whit vymyslel, aby poděsil a pobavil mladé dámy na Haldon Hallu. Tajemný bývalý voják, který straší v haldonských lesích. Divoký muž, temný a nebezpečný, skrývající se před světem. Whit jim říkal, že se ho nemusí bát, ale kdyby mu měly zkřížit cestu, ať raději udržují důkladnou vzdálenost.

Evie byla z dívek jediná, která se ráda procházela v lesích i v neobvyklé době, a dokud bylo světlo, vyhýbala se pěšinkám, a tak jí Whit svoje varování pravidelně opakoval.

Nevěřila mu ani slovo… dokud ho onoho dne nespatřila u skály, kdy zapadající slunce orámovalo jeho šlachovitou postavu zlatým svitem. Stačil jen okamžik, kdy zachytil její pohled, a byl pryč, zmizel v lese. Dlouho se pak za ním dívala a připadalo jí, jako by zahlédla něco nadzemského, něco magického. Něco nádherného. Pokaždé pak vcházela mezi stromy s nadějí, že to kouzlo zahlédne znovu.

Což byla, jak si teď říkala, naprosto směšná reakce – zlatavý svit a magické pohledy. To určitě. Kdy ji takové představy popadly? A proč si to, k sakru, uvědomila teprve až teď? Měla svým přátelům říct, že ho viděla, a ne si to nechávat celé roky pro sebe. Zasmáli by se, klevetili a spekulovali, a vůbec by celou tu záležitost proměnili v to, čím skutečně je – v hloupý a bezvýznamný nesmysl.

Vůbec to nebylo důležité, ujišťovala Evie sama sebe. Vždyť to dokonce ani nebyl její první polibek. Dost by ji zajímalo, co by na tohle McAlistair řekl. Vůbec nic, pomyslela si a otráveně zafuněla. Nejspíš by na ni prostě jenom vrhl jeden z těch svých zneklidňujících pohledů, z nichž se jí rozbušilo srdce a kůže ji začala pálit.

V zrcadle u toaletky zachytila svůj obličej s popuzeným výrazem a zaúpěla. Pak zaúpěla znovu, protože si uvědomila, že má na sobě obyčejné béžové šaty. Kdyby věděla, že má McAlistair přijít, byla by se převlékla a vzala si něco sice možná méně pohodlného, ale zato lichotivějšího. Ne že by tyhle šaty nebyly pěkné, to samozřejmě byly, ale lady Thurstonová ji poučila, že jednak existují pěkné šaty, a pak také pěkné šaty. I když možná ohledně toho polibku dělala z komára velblouda, neznamenalo to ještě, že nemůže zkusit všechno, čím by mu připomenula, proč ji tehdy políbil. Jak si všimla, muži v její společnosti po chvíli jevili sklony sklouznout očima z její tváře níž a Evie se domnívala, že jedním z důvodů je její štědře obdařený výstřih.

Vstala, přistoupila blíž k zrcadlu a zkoumala svou tvář. Vypadala docela hezky, pomyslela si bez marnivosti – srdcovitý obličej s velkýma hnědýma očima, drobným nosem a plnými rty – ale nebyla krásná. Nikdy nebude krásná. Prstem si přejela po dlouhé tenké jizvě, jež se jí táhla od spánku až k čelisti – další následek nehody kočáru, kterou v dětství utrpěla.

Jako dítě byla kvůli jizvám velice nešťastná, možná proto, že léčba zranění trvala velmi dlouho. Ještě několik měsíců poté, co se rány zacelily, zůstávala okolní kůže rudá a napuchlá. Se zničeným obličejem a viditelným kulháním si připadala jako učiněná příšera. Především jí ublížilo, že vlastní matka při pouhém pohledu na ni zbledla.

Evie se tak naučila vyhýbat pohledům lidí, a když se jim vyhnout nemohla, zadrhávala v řeči. Pak ji však lady Thurstonová pozvala na Haldon (což paní Coleová přijala s velkou úlevou) a brzo poté, co se tam přestěhovala, její nesmírná plachost začala ustupovat.

Tetička i sestřenice a bratranec ji rychle přijali mezi sebe a měli ji tak rádi, že postupně nabývala ztracenou sebedůvěru. Teď už bývala nervózní a koktala jen tehdy, když čelila pátravým očím někoho, koho dobře neznala… Někoho jako třeba McAlistair.

„To je pořád dokola, holka,“ napomenula sama sebe.

A protože to byla pravda, bylo taky nejspíš nejlepší, že její úvahy přerušilo bouchnutí spojovacích dveří, které vedly do jejího pokoje. Lizzy, komorná, kterou měla Evie společně s Kate, vpadla dovnitř, vzrušením celá bez dechu.

„Je to pravda, slečno? Opravdu je tady?“

Evie se odvrátila od zrcadla a znovu se posadila do křesla. „Předpokládám, že mluvíš o panu McAlistairovi?“

Lizzy zvedla oči v sloup. „Ne, asi o kováři. Dycky jsem celá pryč, když se objeví. Ano, samozřejmě že mluvím o McAlistairovi.“

Evie se musela zasmát nad její prostořekostí. Občas si říkala, že Lizzy je nejdrzejší komorná v celé Anglii – a tuto vlastnost u ní oceňovala a podporovala.

„Pan McAlistair nás skutečně poctil svojí přítomností.“

„Takže teďkonc už je to pan McAlistair, jo?“ Lizzy komicky pozdvihla obočí. Byla průměrné výšky i postavy, měla delší nos a okrouhlý obličej, a tak by ji leckdo mohl považovat za dost obyčejnou. Evie se však domnívala, že dramaticky výrazná tvář činí Lizzy mimořádně přitažlivou. Kdo byl v její přítomnosti, ten se musel usmívat. „Takže se z něj zčistajasna stal gentleman?“

„Aspoň tak byl oblečený.“

„Ach.“ Lizzy z obličeje opadl veselý výraz. „A já jsem doufala, že ho uvidím v celém jeho poustevnickém lesku.“

„Život je plný zklamání.“

„Očividně.“ Lizzy se posadila naproti ní. „A jak vypadá jako gentleman? Je to fešák? Nebo si léta života jako divoch vybrala svoji daň?“

„Je dost fešák.“ Dost na to, že ji připravil o dech.

„Ale jak vypadá? Je vysoký, malý, modrooký nebo –?“

„Vysoký, tmavovlasý a s tmavýma očima. Myslím, že ho dost brzy uvidíš sama.“

„Jo, ale stejně bych ráda věděla, co mám čekat.“ Lizzy se na židli naklonila dopředu. „Jde z něj strašlivá hrůza? Vrčí a bručí, když chce promluvit?“

„Ne, je jenom… zdrženlivý.“

Lizzy našpulila pusu a vstala. „To zjevně není sám.“

„No, já mám teď v hlavě úplně jiné věci.“

„Myslíte to psaní?“ Lizzy se zamračila. „Já bych řekla, že to je kvůli jednomu dopisu zbytečný povyk. Lord Thurston nedovolí, abyste přišla k nějaké úhoně.“

Evie stiskla rty. „Právě proto mě chce poslat do Norfolku. Mám odjet hned zítra ráno v doprovodu ozbrojené stráže.“

Lizzy to viditelně zaskočilo. „Do Norfolku?“

„S ozbrojenou stráží,“ zopakovala.

„To nemůžete myslet vážně.“

„Whit to určitě vážně myslí.“ Zhluboka vydechla. „Musím si sbalit.“

Balení proběhlo pomalu a s minimálním nadšením. Situaci nijak nepomohlo, když Lizzy každých deset minut lítala dolů s výmluvami od rozumně znějícího „lady Thurstonová by možná mohla vědět, jak dlouho budete pryč“ až k absurdnímu „musím se podívat, jestli kuchařka nezapomněla cibuli nakrájet tence, jak to má paní Summersová ráda“.

„Tak už jsi ho viděla?“ ptala se Evie, když se Lizzy vrátila asi po sedmé.

„Nemám tušení, o čem to mluvíte.“ Lizzy nasadila nevinný výraz a začala skládat do cestovní truhly poslední šaty, které vybrala na cestu.

Evie se ušklíbla a opatrně zabalila klobouk do hedvábného papíru.

„Takže všechno to běhání nahoru a dolů po schodech nebylo proto, abys uviděla pana McAlistaira?“

Lizzy se zachmuřila. „Ten chlap je snad nepolapitelný.“

„Však v tom má praxi, jak jistě víš,“ odpověděla Evie se smíchem.

„A nebojí se ji použít. Ptala jsem se Johna Herberta, jestli se mu ho už povedlo zahlédnout. Nepovedlo, a John přitom vždycky dobře ví, kde se co na Haldonu šustne.“

„Johna Herberta? Toho nového lokaje?“

„Je tady už skoro sedm měsíců, slečno. Nepřipadá mi, že by byl nějak nový.“

„To je tím, že ti připadá úžasně hezký,“ zlobila ji Evie.

„Však taky je,“ povzdechla si Lizzy dramaticky.

Evie se chtěla vyhnout debatě o neuvěřitelné kráse Johna Herberta, po níž by nevyhnutelně následoval monolog o nesmírné fyzické síle Roberta Kleina, jenž by předcházel zdlouhavé debatě o ďábelském šarmu Calvina Bradleyho, a tak se raději zeptala: „Přijel ještě někdo jiný?“

„Pan Hunter,“ oznámila Lizzy a sáhla po dalších šatech, „asi tak před hodinou. A zvláštní kurýr taky přivezl zprávu od lorda Rockeforta. Bude mít zpoždění, prý se bude moct vyplížit z domu až za tmy.“

Evie se zasmála nad představou, že hrdý a mocný vévoda z Rockefortu považuje za nutné vykrást se tajně z vlastního domu, aby ho neviděla manželka ani přátelé. „Jak to, že víš, co vévoda říká? Že ty jsi zase poslouchala za dveřmi?“

„Tentokrát ne,“ pronesla Lizzy bez sebemenšího uzardění. „Pan Fletcher předčítal psaní nahlas kvůli panu Hunterovi a já jsem byla náhodou zrovna v salonu.“

„Velmi příhodné.“

„To jo.“ Lizzy se nad truhlou nepřítomně zamračila. „Nezdá se vám nějak povědomý?“

„Pan Hunter?“ Evie odložila to, co zrovna dělala. „Na to se mě Kate ptá pokaždé, když toho člověka vidí.“

Lizzy přikývla. „Je na něm něco, co mi hlodá v paměti. A pokaždé má takový pohled, jako by přesně věděl, proč to tak je, ale nechce to říct.“

„Byl na tebe nepříjemný? Udělal něco…“

„Ach, to ne, slečno. Nic takového.“ Lizzy zavrtěla hlavou. „Ke služebnictvu se chová jako pravý gentleman – a podle mého soudu víc než někteří, kteří se do takového postavení už narodili. Jen si myslím, že skrývá nějaké tajemství.“

„Možná se mi to povede při večeři vyslídit a pak ti to povím.“

Lizzy sebou trhla. „Večeře. Božíčku. Zapomněla jsem. Lady Thurstonová rozhodla, že dnes budete večeřet ve svém pokoji.“

Evie nad tou novinkou jen zamrkala. „Neřekla proč?“

„Mně teda ne, ale zaslechla jsem, jak říká paní Summersové, že se jí nezamlouvá představa, že byste měla být dole dlouho do večera.“

„Opět jsi byla příhodně v salonu?“

„Ne, poslouchala jsem za dveřmi.“

Evie se zasmála. „No, to je absurdní nápad. Určitě to nemyslela vážně.“

Zaťukání na dveře a příchod služebné s podnosem jídla Evie přesvědčil, že to lady Thurstonová vážně myslela. Nevěděla, jestli by ji to vyhnanství mělo pobavit, nebo urazit, a tak nařídila, ať služka položí tác na postel. Když pak odešla, Evie se šla posadit a vzala si housku.

„Opakuju, že je to naprosto absurdní.“

„V tomhle domě je příšerně moc dveří a oken,“ připomněla Lizzy.

„Myslím, že jsi říkala, že celá ta záležitost je zbytečná otrava.“

„Neřekla bych, že nechat si naservírovat večeři do postele je nějaká otrava.“

Eviina ruka se žemlí se zastavila na půl cesty k ústům. „Máš bod.“

A skvělý, přiznala v duchu. Teď, když se nad tím tak zamyslela, vlastně nijak zvlášť netoužila po tom jít večeřet dolů s ostatními. Když byli v domě hosté, nechodila do jídelny nikdy. Hosté u stolu – to znamenalo zírání a povinnost mluvit. A když byl jedním z těchto hostů McAlistair, zírání a mluvení by byly ještě mnohem horší. No, zírání jistě.

Uvažovala, jestli úleva z vědomí, že s ním nebude muset sedět u stolu, neznamená, že je zbabělá. Kousla do housky, zamyslela se a rozhodla se, že je jí to jedno. Je, jaká je. Možná že je v některých záležitostech méně kurážná, ale zato v jiných si to ve statečnosti vynahradila.

„Myslím, že je to hotové.“

Evie polkla, probrala se ze svého mudrování a vzhlédla. Lizzy stála nad dvěma zavřenými truhlami. „Co prosím?“

„Máte zabaleno,“ zopakovaly Lizzy. „Ledaže jsme na něco zapomněly.“

Evie si v duchu udělala inventuru všeho, co se do truhly vešlo. „Myslím, že toho je dost. Vždyť tam nebudu déle než dva týdny.“

Lizzy povzbudivě přikývla. „Správný přístup. Lord Thurston to všechno vyřeší dřív, než budete v půli cesty do Norfolku.“

Evie zamumlala v odpověď cosi nezávazného a nesmyslného. Ať už ta směšná záležitost skončí nebo ne, do dvou týdnů se vrátí na Haldon tak jako tak.

V tuto chvíli sice měla program jasný, ale za dva týdny bude za Maverovou hospodou v nedalekém městečku Benton čekat paní Nancy Yardová z Londýna. A bude čekat právě na Evie. Jejím úkolem je zajistit, aby ta žena dostala potřebné instrukce a finanční prostředky na další část svojí cesty. Pokud všechno dobře dopadne, paní Yardová získá nový život v Irsku a osvobodí se od vrtochů svého násilnického manžela.

William Fletcher má dva týdny a ani o den víc.

Lizzy se rozhlédla po uklizeném pokoji. „No, jestli teda už nic nepotřebujete, slečno, tak bych si šla sníst svoji večeři a pak brzo do postele.“

Evie přikývla, a když se za Lizzy zavřely spojovací dveře mezi jejich pokoji, pokusila se vzbudit v sobě nějaký zájem o předložené jídlo. Moc hlad neměla, ale jednou bylo jídlo tady, a stejně neměla nic jiného, čím by se zabavila. Přiměla se kousnout znovu do housky, párkrát dloubla do kuřete, pošťourala se v mrkvi, až nakonec všechno jídlo na talíři proměnila v nevábně vyhlížející směsici. Pak to vzdala. Odložila podnos na toaletní stolek, a protože nechtěla znovu obtěžovat Lizzy, oblékla si noční košili sama.

Když už nemůže jíst, může aspoň spát. Jistě, bylo teprve sotva po deváté, ale po tak dlouhém dni a nepříjemně brzkém vstávání, které na ni čekalo ráno, bylo nejrozumnější jít spát. Rozumné bylo zkrátka cokoliv, co odvede její myšlenky od jistého hosta.

Vlezla si pod peřinu a doufala, že si spánkem vyčistí hlavu. Nebude na něho myslet. Nebude. Záhadnému a přitažlivému McAlistairovi už nevěnuje ani jedinou myšlenku. Nebude myslet na polibek, na to, jak v naprosté tichosti přitiskl svá ústa k jejím. Nebude myslet na to, jak se jí rozbušilo srdce a tajil dech, když se na ni zadíval těma tmavýma, naléhavýma očima. Nebude myslet na to, kde asi dnes spí, ani na to, co teď asi dělá, nebo…

„Ach, k čertu, k čertu.“

Překulila se, sedla si, párkrát bouchla pěstí do polštáře a pak si se zoufalým zaskučením zase lehla.

To tedy bude pěkně dlouhá noc.

Evie se nakonec nějak podařilo usnout – ale jenom na dvě hodiny. Možná by spala až do rána, ale toho dne už podruhé do pokoje vpadla Lizzy. Vypadala stejně vykuleně jako poprvé, jenže tentokrát měla na sobě noční košili a tiskla si k sobě hromadu lůžkovin.

Evie vyletěla z postele, okamžitě probuzená, i když ne úplně při smyslech.

„Co je? Co se děje?“

„On je u mě v pokoji. Vyhodil mě z mého vlastního pokoje.“

Evie se vyškrábala z postele. „On? Kdo on?“

„Ten poustevník,“ vydechla Lizzy. „McAlistair.“

„On je ve tvém pokoji?“ Evie popadla pléd a přehodila si ho přes noční košili.

Lizzy přikývla a polkla. „Přihasil si to tam jakoby nic – no, vlastně nejdřív zaklepal,“ připustila. „Ale pak šel rovnou dovnitř a řekl mi, ať si vezmu svoje věci a jdu spát sem k vám.“

„Tomu nemůžu uvěřit. Nemůžu uvěřit, že by vtrhl do tvého pokoje.“ Copak si ten chlap vážně myslí, že může s Lizzy takhle jednat jenom proto, že je pouhá komorná?

„Já zas pořád nemůžu uvěřit, že opravdu existuje,“ vedla si Lizzy svou. „Neustále jsem ho všude hledala a najednou je…“

„… ve tvém pokoji,“ dokončila za ni Evie. Rozhodným pohybem si přitáhla pléd k tělu. „Tak to se na to podíváme.“

„Neměly bychom poslat pro lorda Thurstona nebo…“

„S takovými, jako je McAlistair, si poradím sama.“ A už mířila ke dveřím, aby to dokázala.

Kapitola 4

Evie se nikdy nepokládala za prudérní. Vlastně právě naopak. Ve čtrnácti se jako první z jejích přítelkyň už líbala. V devatenácti se poprvé setkala s prostitutkou a ve dvaceti dostávala nabídky od kuplířů, pasáků a několika opilých námořníků. Ženě, která někdy pobývala v ošuntělejších londýnských čtvrtích, se takového poučení dostávalo často.

Podle pravidel, která stanovovali její vrstevníci, byla Evie nestoudnice – nebo spíš by jí byla, kdyby se někdo z nich dozvěděl o jejích prohřešcích.

Ale navzdory svému nadprůměrnému rozhledu v této oblasti nebyla vůbec připravená na pohled, jenž na ni čekal na druhé straně spojovacích dveří.

Naskytl se jí totiž pohled na McAlistaira, a k tomu napůl svlečeného.

No, spíš ze čtvrtiny svlečeného, pokud byste v tomto ohledu chtěli být naprosto přesní. V zásadě však šlo o to, že to byl McAlistair, v místnosti těsně sousedící s jejím pokojem, a že se nacházel uprostřed svlékání.

Už byl jen v košili a tu měl rozepnutou až do pasu, takže byla vidět hladká plocha kůže a svalů. Panebože, ty svaly. Byl tak pružný a šlachovitý jako divoká kočka, jak ji napadlo už předtím.

„C-C…“ Ach, zatraceně. Kousla se do špičky jazyka a vyhnula se jeho pohledu, protože ji náhle zaplavilo horko. Všude. Pak to zkusila znovu. „Co t-tady děláte?“

Neřekl nic, což bylo pochopitelné vzhledem k tomu, že to, co dělal, bylo zřejmé. Cítila, jak jí hoří tváře. Proč ji jen, k čertu, nenapadlo zaklepat?

„Nemáte žádné právo vyhazovat Lizzy z jejího vlastního p-pokoje.“

Koutkem oka zahlédla, jak si začal zase zapínat košili. „Je to pro její bezpečnost.“

Eviiny rozpaky v tu ránu vystřídal naprostý zmatek. „Její bezpečnost?“

Ukázal na velké okno. „Kdybych si pro vás přišel, vpadl bych právě tudy.“

Podívala se na okno v Lizzyině pokoji, pak ustoupila dozadu a přes spojovací dveře se zadívala na ještě větší okna v pokoji u ní. „Proč byste nevyužil ta moje?“

„Jsou moc hlídaná.“

„No, tak proč nepřijít s-spodem nebo přes okno v nějakém nepoužívaném pokoji?“ Bůhví, že takových místností bylo na Haldonu spousta.

„Tady je to blíž.“

Na jeho námitce jí připadalo cosi divného – navíc k tomu a vedle toho, že představa narušitele, prolézajícího kterýmkoliv oknem na Haldonu, byla krajně nepravděpodobná – ale nemohla přijít na to, co přesně to je.

A protože nevěděla, podívala se přímo na něho – teď, když si zapnul košili, to už šlo provést mnohem snáz – a zeptala se: „Vy jste na takové věci odborník?“

Nastala velice, velice dlouhá pauza, než přikývl.

„Já… Ach.“ Jak může voják, z něhož se stal poustevník, o takových věcech něco vědět? A když už jsme u toho, jak se může řádný, vzdělaný a nejspíš taky dobře vychovaný voják chtít stát poustevníkem? Naklonila hlavu ke straně a zpytavě se na něho podívala: „Kdo jste?“

Ať už se líbali, nebo ne, snad by jí mohl prokázat tu laskavost a odpovědět.

Dlouhé ticho jí prozradilo, že ne, nemohl.

Snažila se spolknout knedlík, který se jí ze zklamání a dotčenosti udělal v krku. Polibek, plán, McAlistairova mlčenlivost – všechno to bylo tak absurdní, že neměla důvod začít se rozčilovat. Je šestadvacetiletá zkušená žena, připomněla si v duchu, žádná hloupá slečinka rovnou z internátu, kterou zničí mužův nezájem.

„Tak si ta svoje tajemství nechte,“ zamumlala a obrátila se ke dveřím.

„Evie.“

Neměla se zastavit. Věděla to. Ale zastavila se.

Čekal, dokud se mu nepodívala do očí. „Nechtěl jsem urazit.“ řekl tiše. „Ani jednu z vás.“

Zaváhala. Bylo jí jasné, že by se neměla ptát. Věděla, že o tom nemá začínat. Ale nedokázala se zastavit.

„Proč… tehdy v noci v lese… proč…“ Větu nedokončila, když viděla, jak vrtí hlavou.

„To jsem neměl. Vy nejste pro mě.“

Zachvátilo ji podezření, ošklivé a stejně bolestivé jako jeho předchozí mlčení. „A pro k-koho tedy jsem, pane McAlistaire?“

„Pro někoho… jiného,“ odpověděl tiše. „Prostě jiného.“

Podezření ji opustilo stejně rychle, jako se dostavilo. Nemluvil o nějakém konkrétním muži, který by pro ni byl vhodný, ale jen o muži, který nebyl on. Takže tedy o tom komplotu nic neví. Nejspíš.

„Pro koho jsem, to si rozhodnu sama. Není na vás, abyste mi určoval budoucnost.“

Potěšilo ji, jak mu odpověděla i že dokázala promluvit bez jediného zakoktání. Pak se otočila, vyšla z pokoje a zavřela za sebou dveře.

Lizzy našla, jak stojí uprostřed místnosti a pořád svírá svoje ložní prádlo.

„No, tak co vám řekl?“ zeptala se.

„Že si myslí, že tvoje okna znamenají příliš velké pokušení pro všechny vrahy, kteří se potloukají kolem.“

Lizzy spadla brada. „Oni sem vlezou mýma oknama? Přes můj pokoj?“

Evie provinile bodlo u srdce. Že Lizzy o chystaném plánu nic neví, bylo možné, i když nepravděpodobné, protože dohazovačskému spiknutí by jistě nedokázala odolat.

„Samozřejmě že ne. Přehání, to je celé. Neříkala jsi sama, že lord Thurston nedovolí, aby se nám něco stalo?“

„Vám ne,“ podotkla Lizzy a vysloužila si za to od Evie přísný pohled. „No dobře, tak nikomu,“ opravila se. „Mám teda spát na podlaze, slečno?“

„Nebuď hloupá. V domě jsou tucty jiných postelí. Co třeba tvůj starý pokoj vedle Kate?“

„To nemůžu,“ otřásla se Lizzy dramaticky. „Ty pokoje jsou obrovský. Byla bych děsně nervózní, kdybych tam měla spát, když je lady Kate pryč.“

Evie se chtělo rozesmát. Pravým důvodem, proč si Lizzy před nedávnem zvolila za své sídlo vedlejší pokoj, bylo Katino noční komponování hudby. Je dost obtížné spát, když vaše paní nechává svíčky hořet skoro celou noc, brouká si pro sebe a má sklony zakopávat o nábytek.

Smích však za daných okolností zjevně nebyl vhodnou reakcí. Neměla by se bavit, připomenula si. Měla by se bát. Strašně bát – a být strašně statečná.

„Tak tedy spi tady. Postel je dost velká pro obě.“

Lizzy nepotřebovala další pobídnutí. Hodila svůj uzlík na křeslo a vmžiku vlezla do postele s nebesy. „Děkuju, slečno. Když je někdo se mnou v pokoji, hned se mi spí mnohem líp.“

Evie bohužel totéž říct nemohla, protože Lizzy byla známá tím, že dost chrápe.

Neměla však čas si stěžovat. Jemné zaklepání na dveře oznámilo příchod paní Summersové, oděné do nabírané noční košile a nabíraného čepce.

Evie jen zamrkala v naprostém úžasu. „Paní Summersová?“

„Dobrý večer, Evie,“ prohodila a prošla kolem ní k posteli.

„Posuň se kousek dál, Lizzy. Já radši spím na kraji.“

Evie na ni zírala. „Na kraji…“

„Pan McAlistair se usadil v Lizzyině pokoji, že ano?“ Paní Summersová na ni vrhla tázavý pohled a odhodila z ramen svůj pléd.

„No, ano, ale…“

„Pak tedy já musím trvat na tom, že budu nocovat tady. Výhrůžky sem nebo tam, musíme myslet na vaši pověst.“ A s tímto prohlášením vlezla pod peřinu vedle Lizzy.

Evie rozhodila rukama. „Nechápu, jak by se to mohl někdo dozvědět. Nemáme tu žádné návštěvníky, kteří by to někomu prozradili, a služebnictvo nikdy drby neroznáší.“

„Většinou ne, jistě,“ souhlasila paní Summersová a přitom si naklepávala polštář podle libosti. „Ale vaše teta mě informovala, že tu máte k ruce několik relativně nových služek a lokajů.“

Jak už Lizzy podotkla dřív, nejnovější přírůstky personálu se v domě objevily před více než sedmi měsíci, ale Evie už v sobě neměla dost energie, aby se kvůli tomu dohadovala.

Kromě toho bude bezpochyby lepší otázku McAlistairovy přítomnosti ve vedlejším pokoji ponechat stranou dřív, než Lizzy prozradí, že tam nebyl sám. Vzhledem k tomu, že teď už měla docela jinou společnost, Lizzyino prořeknutí by Evie nezničilo, ale jistě by vyvolalo velice zdlouhavou a tím pádem rovněž velice únavnou přednášku od paní Summersové.

„Tak, a teď se šoupni sem, Lizzy. V prostředku spát taky nechci.“

„A já snad jo?“ bručela Lizzy, přesto se přesunula doprostřed postele.

Rozhodně to je nejdrzejší služka v celé Anglii. „Můžeš si klidně jít spát někam jinam,“ připomenula jí Evie a sama taky vlezla pod peřinu.

Lizzy ohrnula nos. „Vprostředku je to nejlepší.“

Spánek nebyl tím důvodem, proč se McAlistair svlékal. Pokud už chtěl zavřít oči, pak jen na krátké a lehké zdřímnutí. Když začal odkládat šatstvo, myslel především na svoje pohodlí. Jednou z mnoha výhod poustevničení bylo, že na sobě mohl nosit, co se mu líbilo. A tuhý kabátec a ještě tužší košile k seznamu těchto věcí jednoznačně nepatřily.

S pochybami se zadíval na postel s peřinami. Spát uvnitř v domě rovněž patřilo k věcem, které se mu nelíbily. Před zvuky lidských hlasů dával přednost tichému šumění větru v listoví stromů, jež ho ukolébalo ke spánku. Rozhodně měl raději, když mu něčí blízkost prozradilo praskání větviček v lesním podrostu než slabé vrzání prken v dřevěné podlaze. A zcela nepochybně se cítil pohodlněji ve volném lese než v omezeném prostoru, který mu poskytoval pokoj s pouhými dvěma východy.

Jako poustevník sice často přespával ve staré chatě v haldonských lesích, ale být sám v boudě o jediné místnosti bylo něco naprosto jiného než být mezi mnoha dalšími obyvateli obrovského panského sídla. Kam se podíval, tam bylo množství lidí, množství místností a ještě víc zdí. Připadalo mu, že mezi ním a lesy stojí nekonečné množství překážek.

Dokonce i teď, když už měl vlastní větší domov, si v noci vzal přikrývku ven a ustal si pod hvězdami, kdykoliv to počasí dovolilo.

V žádném případě ale v té posteli nebude spát v nějakém nočním hávu! Rozepnul si košili, svlékl si ji a přehodil ji přes opěradlo židle. Když si vzpomněl, jak Evie zrozpačitěla při pohledu na jeho nahou hruď, koutek úst se mu zvedl v náznaku úsměvu. Byla tak rozkošná, když se červenala. Podle něj byla ovšem rozkošná vždycky – ty její obrovské hnědé oči, jemně oblé tváře, svůdná postava. Kolik nocí už ležel beze spánku a představoval si ji pod sebou, nad sebou, vedle sebe…

Vyrazil ze sebe stručné zaklení a šel otevřít okna dokořán. Moc dobře věděl, že žádný sebedbalý zloduch by nemohl být takový blázen, aby jimi vlezl dovnitř. Další důvod, proč nebyl vhodný pro Eviinu společnost, natož pro její přízeň. Lhal jí, snadno a bez výčitek svědomí. Ale ať se propadne, kdyby jen ze slušnosti zůstal v pokoji na druhém konci chodby. Rozdíl mezi životem a smrtí často spočíval v několika cenných vteřinách. Co kdyby ho potřebovala? Co kdyby začala křičet?

Snažil se uvolnit. Je teď od něj vzdálená jen pouhých pár metrů. Je v pořádku. Je v bezpečí.

A on se postará, aby to tak zůstalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy McAlistairovo štěstí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.