Přeložila:

ANTONIE KRÁLOVÁ

Penelope Ward a Vi Keeland: Boháč z Park Avenue

Vydání první

Copyright © 2019 by Penelope Ward and Vi Keeland

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2393. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Park Avenue Player vydaného v roce 2019

Český překlad © 2020 Antonie Králová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Photographer: Hudson Taylor

Cover designer: Letitia Hasser, RBA designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1472-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1473-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Penelope Ward

Vi Keeland

BOHÁČ Z PARK AVENUE

Kapitola 1

Elodie

Občas si přeju, abych byla ošklivá. Ne zrovna „obří bradavice na nose“ nebo „poslední tři zuby zčernalé“ nebo „jizva táhnoucí se přes tvář“ nebo „žena s hřebenem zabodnutým v řídnoucích vlasech“ – protože se čas od času dívám na svůj odraz v zrcadle – ale bylo by milé vejít do baru, aniž by vás všichni přítomní burzovní pitomci v nažehlených oblecích ojížděli očima.

Zní to zahořkle? To je mi líto. Ale bary plné burzovních makléřů v centru města mě vždycky dostanou. Copak tihle chlapi nejsou jen lépe oháknutí prodejci ojetých aut? Když jsou tak dobří, proč nesedí doma a nepřepočítávají svoje tisícidolarovky vydělané na zlatonosných investicích, místo aby prodávali své rady ostatním?

Těšilo mě jedině, že alespoň dnešní zákazník není burzovní makléř.

Když už jsme u toho – dotyčný si mě právě všiml. Tomu chlípnému praseti trvalo dobrou minutu, než se po mém těle propracoval až k očím. Aspoň že vypadá přesně jako na obrázku, který jsme dostali – štíhlý, zdravý, inkoustově černé vlasy ulízané dozadu, hranatá brada, panovačný nos. Přimhouřené oči. Stačil mi jediný pohled a bylo mi jasné, že bych se ihned vypařila, kdybych tu nebyla pracovně.

Můj nic netušící dnešní protivník byl advokát z Upper West Side – právník v zábavním průmyslu se sklonem šoustat hvězdičky, které se ještě nenaučily hledat pod oblekem za tři tisíce dolarů vlkodlaka.

Náš nevratný paušál byl u této práce na čtyřicet hodin. Vsadila bych se, že budu hotová za zlomek tohohle času. Hmmm… možná se vážně vsadím. Soren měl drobné sázky rád. Pro něj to samozřejmě byla oboustranná výhra, protože mě to motivovalo vyřídit tu práci rychle, což znamenalo, že budu dřív k dispozici pro další úkol.

Jen jsem doufala, že žádné další úkoly jako tenhle už nebudou. Zítra večer jsem měla jít na pohovor ohledně skutečné práce – takové, u které se nemusíte nechat denně osahávat – a s trochou štěstí budu mít tenhle hnus brzy za sebou.

Jelikož advokát Larry na mě vrhl přes bar další zamilovaný pohled, zatřepetala jsem řasami a vyloudila svůj nejlepší úsměv „ty jsi velkej bohatej chlapák a já jenom malá hloupá holka“. Z legrace jsem si na prst natočila loknu přírodně platinových vlasů a vyprsila na něj svoje čtyřky. Jeho manželka – bruneta s plochým hrudníkem – se zmínila, že má rád blondýny s velkými kozami.

Usmálo se na tebe štěstí, Larry. Cililink. Pojď a vem si mě, kocourku.

Když jsem dopsala zprávu Sorenovi s nabídkou sázky, podvodníček už stál vedle mě.

„Vypadáš, že by ses něčeho napila,“ řekl.

Kousla jsem se do rtu a sklopila pohled k zemi. Předstírala jsem stydlivost, pak jsem k němu zvedla modré oči. „S cizíma lidma obvykle nepiju.“

Podal mi ruku. „Garrett Lopresti.“

Dobrý začátek. Lež číslo jedna, Larry Mercere.

Vzal mě za ruku a potřásli jsme si. „Sienna Bancroftová.“

Nepustil mě. „Teď už nejsme cizí, ne, Sieno?“

Usmála jsem se, jako by mi jeho pozornost lichotila. Jako by muži, které přitahují dlouhé nohy a bujné poprsí, nebyli moje zhouba. Když mi zavibroval telefon, věděla jsem, že je to Soren.

„Omluv mě na chvilku.“

Soren: Leo právě zaparkoval. Během minuty bude uvnitř.

Elodie: Zdá se, že mám štěstí. Nebo možná Larry si myslí, že se Siennou bude mít dneska večer štěstí. Co ta sázka?

Soren odpověděl během několika vteřin.

Soren: Když to zvládneš za míň než čtyři hodiny, zaplatím ti dvakrát tolik.

Promiň, Larry-Garrette. Z dnešního večera nic nebude. Dostaneš přesně to… co si zasloužíš.

Upustila jsem telefon do kabelky a nesměle naklonila hlavu. „Mluvil jsi o pití?“

Někdy jsem měla špatné svědomí z toho, co dělám. Každá mince má dvě strany a obvykle slýcháme jen o jedné z nich. Ženy, které si nás najímaly, byly občas nestydaté štětky. To ovšem pořád nedávalo mužům právo podvádět. Jděte pryč, potenciální pane Nevěrný. Vždycky máte možnost volby.

Občas se objeví prostopášná žena, u jejíhož manžela nám trvá celé týdny zaznamenat na kameru byť jen nejslabší náznak nevěry. V těchto případech se snad cítím trochu provinile. Ale dnes to rozhodně nebyl ten případ.

Po půl hodině Garrett navrhl, abychom si přesedli do boxu, kde budeme mít větší soukromí. Jeho ruka, na níž by měl mít snubní prsten, spočívala pod stolem na mém koleni. Slizoun jeden. Ale musela jsem hrát dál, protože Leo svou videokamerou ruku pod stolem přes celý bar neuvidí.

Přála jsem si, aby dal tu ruku pryč.

Přála jsem si být pryč celá.

A tak jsem předstírala nadrženost. Moje slova kamera nezachytí.

Poslední minuty zíral na moje rty, jako by je chtěl sežrat. Nesnášela jsem, když mě nějaký zákazník líbal na ústa – nebo vlastně kamkoli, když na to přijde. Takže drobné pošťouchnutí správným směrem bylo naprosto v pořádku. Ten parchant otevřel dveře, kterými jsem se na něj mohla vrhnout.

„Co ty na to, že bysme odsud vypadli?“ navrhl. „A zajeli k tobě?“

Natáhla jsem se k němu a ztišila hlas. „Neměla bych si zboží nejdřív vyzkoušet, než ho koupím?“

„Zlato, můžeš dělat, co se ti zachce. Co máš na mysli?“

„Nooo…“ Přitiskla jsem si paže k bokům, aby prsa ještě víc vystoupla z blůzy s už tak hlubokým výstřihem a předvedla hlubokou rýhu. Hltal ji očima. „Mám hodně citlivou šíji. Líbí se mi, když mi někdo saje kůži pod uchem.“

„S radostí. Ale co budeš sát ty mně?“

Polkla jsem žaludeční šťávy a přinutila se k úsměvu. „Cokoli budeš chtít.“

Neměla jsem čas se ani obrnit, než se na mě vrhl. Ústy se mi sápal přímo na krk. Dovolila jsem mu několik nechutných polibků, než jsem se podívala na Lea. Krátce přikývl a já jsem Larryho odstrčila.

„To bylo příjemný,“ zalhala jsem skrz zaťaté zuby. „Pojďme ke mně. Prahnu po tom tě pěkně vykouřit.“

„Veď mě.“

„Dej mi dvě minuty, abych se mohla upravit.“

Popadl mě za ruku a položil ji na tvrdou bouli ve svém rozkroku. „Budeme tu oba na tebe čekat. Pospěš si.“

„Neměj strach.“

Odchod jsem si vždy pečlivě naplánovala dopředu. Před pár dny jsem se zastavila v baru a na konci chodby k záchodům našla únikový východ. Protože vedl na zadní stranu domu, zaparkovala jsem vůz v ulici za barem.

Otevřela jsem dveře, prošla jimi a zhluboka se nadechla čerstvého vzduchu. Protože se mě ten chlap dotýkal svými rty, musela jsem jet domů a osprchovat se. Ale pro tuhle chvíli jsem měla hotovo. Cestou do auta jsem vyťukávala zprávu.

Elodie: Hotovo. Každou minutu se rodí prasák.

Soren okamžitě odpověděl.

Soren: Narážíš na mě kvůli té sázce nebo na právníka Larryho?

Elodie: Na oba. Díky za prémii. Uvidíme se u výplaty.

Bum!

Do prdele.

Zavřela jsem oči. Tohle je poslední věc, kterou potřebuju. Vyrazila jsem na pohovor o tři čtvrtě hodiny dřív, ale na vyřešení nehody to nebylo dost. Zabrzdila jsem auto přesně v poloze, v níž zůstalo po střetu, a vystoupila. Přední nárazník mého starého Jeepu Wrangler byl trochu promáčklý a odřený. Větší část poškození schytal druhý vůz. Zadní pneumatika syčela a viditelně splaskávala. Kolo se bortilo dovnitř a zařezávalo se do gumy. Přepychový nový mercedes byl nárazem celý zmuchlaný.

„Co to krucinál je? To si snad ze mě děláte srandu?“ Řidič mercedesu vylezl z auta a spolu se mnou si prohlížel škodu. Prohrábl si rukou vlasy. „Copak jste mě neviděla? Couval jsem na místo.“

Samozřejmě. Nejenže jsem narazila do auta za sto tisíc dolarů, ale jeho řidič musí mít rysy řeckého boha. Musí se přece vzhledem vyrovnat svému okázalému vozu. Okamžitě se mi znelíbil.

„Byla jsem tu první. Začal jste couvat, když já už jsem zajížděla na místo.“

„Zajížděla na místo? To bych neřekl. Pokoušela jste se o myšku, zatímco já už couval na vedlejší místo. Když jsem se rozjel, za mnou nikdo nebyl.“

Zapřela jsem si ruce v bok. „Ale byl. Já. Prostě jste mě přehlídnul. Zastavila jsem za váma a čekala. Když jste se celou minutu nepohnul, dokonce jsem na vás zatroubila. Takže jsem si myslela, že jen nechcete zabírat dvě místa a že tam můžu zajet. Kdybyste na to nešlapal jako blázen, měl jste dost času si mě všimnout a včas zastavit, než jste do mě vrazil.“

Jeho obočí vyletělo vzhůru. „Do vás vrazil?“ Ukázal na své auto. „Podle škody je celkem jasný, kdo do koho vrazil.“

Ignorovala jsem ho. „Copak jste telefonoval, nebo co?“

Zamračil se. „Doufám, že máte pojistku.“

„Ne. Jezdím si bez povinnýho ručení.“ Protočila jsem panenky. „Jenom to, že neřídím nóbl káru jako vy, snad neznamená, že jsem kriminálník.“

Pan Mercedes se nasupil. „Za chvíli mám schůzku. Můžeme si vyměnit kontakty a jít?“

Vytáhla jsem telefon a jala se fotit škodu. „Ne. Potřebujeme policejní protokol.“

„To bude trvat minimálně hodinu nebo dvě. Na takovouhle jasnou nehodu nepotřebujeme policejní protokol.“

„Uznáte u svý pojišťovny, že to byla vaše vina? Protože jestli vy si můžete dovolit vyšší pojistku, já teda ne.“

„Nic takovýho neuznám, protože to nebyla moje vina.“

„Přesně proto potřebujeme policejní protokol.“

Pan Mercedes zavrčel něco nesrozumitelného a vytáhl z kapsy telefon. Myslela jsem si, že volá na policii. Ale tak tomu podle všeho nebylo. Slyšela jsem, jak štěká na osobu na druhém konci linky.

„Řekněte Addison, že se opozdím a ať začne beze mě.“

Žádné „ahoj“ nebo „dobrý den“. Možná je to fešák a má super auto, ale jinak je to hrubián. Hovor ukončil také bez rozloučení.

Mé opovržení na mně patrně bylo vidět.

Ten blbec se na mě podíval. „Co?“

„Doufám, že to nebyla vaše žena. Nebyl jste zrovna zdvořilý.“

Mžoural na mě. „Musím si ještě zatelefonovat. Co kdybyste mezitím udělala něco užitečnýho a zavolala policii?“

To je ale kokot. Obešla jsem auto a z přihrádky u spolujezdce vytáhla techničák a kartičku pojištění. Když jsem se vracela, pan Nafoukaný Mercedes štěkal do telefonu a nepokrytě si prohlížel moje nohy. Zakroutila jsem hlavou a vytočila 911.

Ozval se operátor. „Linka devět set jedenáct. Jaký je důvod vašeho volání?“

„Dobrý den. Právě jsem měla nehodu na rohu Parku a Čtyřiadvacáté.“

„V pořádku. Je někdo zraněný a potřebuje lékařské ošetření?“

Zakryla jsem telefon a zeptala se druhého řidiče: „Jste zraněný? Ptají se, jestli potřebujeme ošetřit.“

„Jsem v pořádku,“ odpověděl stroze. „Jenom jim řekněte, ať si pospíší.“

Vrátila jsem se k telefonu. „Ne, díky. Jsme oba v pořádku. Jediné, co, jak se zdá, doznalo škody, jsou naše auta a vychování druhého řidiče.“

Pan Mercedes se na mě škaredil. Vrátila jsem mu to.

Když jsem zavěsila, podala jsem mu svoje doklady. „Pojďme si vyměnit informace pro pojišťovnu, než dorazí policie. Já mám taky důležitou schůzku.“

Sebral papíry ze svého auta a z peněženky vytáhl řidičák. Z fotky se na mě díval Hollis LaCroix. Bydlel samozřejmě na Park Avenue – to mě ani trochu nepřekvapilo. Když jsem si vyfotila jeho techničák a pojistku, všimla jsem si, že si pořád prohlíží můj řidičák.

„Můžu vás ujistit, že je pravý, pokud vám jde o tohle.“

Udělal si fotku a všechny doklady mi vrátil. „Connecticut, hm. Tím se hodně vysvětluje.“

Vytrhla jsem papíry panu Hollisi LaCroixovi Hrubému z ruky. „Jak to?“

„Neumíte parkovat.“

Přimhouřila jsem oči. „Abyste věděl, řídím hodně dobře.“

Trhl hlavou ke svému vozu. „Tahle škoda za deset tisíc dolarů říká něco jinýho.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Jste magor. Víte to?“

Přísahala bych, že jsem viděla, jak sebou jeho rty škubly, jako by na mě chtěl vystartovat. Naštěstí dorazila policie, takže jsem se s ním už nemusela zahazovat. Když jsem strážníkovi vyložila svoji verzi nehody, posadila jsem se do auta. Policista si pak promluvil s Hollisem. Zatímco jsem pozorovala oba muže venku, začalo mi kručet v žaludku, takže jsem se natáhla po tašce s jídlem, které jsem koupila na zítřek k televizi s Bree, a otevřela krabičku Junior Mints. Připadala jsem si jako v hledišti při představení, v němž hraje jeden náramný fešák.

Hollis opravdu vypadal dobře. Vysoký, se širokými rameny a úzkým pasem, do bronzova opálený a s poněkud přerostlými tmavými vlasy, které mu zakrývaly límeček a úplně neladily s jeho bezvadně střiženým oblekem. Ale opravdovou bombou byly jeho jasně zelené oči a husté tmavé řasy.

Jako by cítil můj pohled, ohlédl se na mé auto a naše oči se setkaly. Neobtěžovala jsem se odvrátit pohled a dělat, že se nedívám. Jen si mě prohlídni. Když on může hodnotit moje nohy, já se můžu kochat jeho pěknou chlapeckou tvářičkou. Když na mě nepřestal zírat, věnovala jsem mu přehnaně nadšený a na první pohled falešný úsměv od ucha k uchu.

Tentokrát nebylo pochyb, že sebou škubl, protože následoval úšklebek. Hollis se otočil a dal se do řeči s policejním strážníkem a já jsem se cítila, jako bych vyhrála nevyřčený souboj pohledů. Když skončili a policista došel k mému autu, spořádala jsem už celou krabičku Junior Mints.

„Dobře, slečno Atlierová. Na tomhle lístku je napsáno číslo policejního hlášení. Během následujících dvaceti čtyř až čtyřiceti osmi hodin si ho můžete buďto stáhnout online, nebo se zastavit na okrsku a vyzvednout si kopii.“

Vzala jsem si papírek. „Díky. Napsal jste tam, že jsem nehodu nezavinila?“

„Vyslechl jsem fakta. Vyčíslení výše podílu obou stran na nehodě záleží na pojišťovně.“

Vzdychla jsem. „Dobrá. Děkuju vám. Ještě něco? Protože mám schůzku, na kterou opravdu musím jít.“

„Ne, madam. Je-li váš vůz pojízdný, můžete jet. Pan LaCroix musí počkat na odtah.“

„Fajn. Skvěle. Hezký den, pane.“

„Vám taky. A jeďte opatrně.“

Připadalo mi divné jen tak zmizet a Hollisovi nic neříct. Takže jsem počkala, až policajt nastoupí do svého auta a odjede. Pak jsem vystoupila a přešla k mercedesu. Hollis se opíral o kufr a hrál si s telefonem.

„Hm… potřebujete něco?“ zeptala jsem se. „Odvézt někam nebo tak?“

„Myslím, že dneska už jste toho udělala dost. Díky.“

Bože můj, proč se vůbec ptám?

„Výborně.“ Věnovala jsem mu neupřímný úsměv. „Žijte blaze.“

Kapitola 2

Hollis

Addison mi za zpoždění nakope prdel. Požádal jsem ji, jestli by nemohla dělat u pohovorů přísedící, a skončilo to tak, že jsem u prvního chyběl. Podíval jsem se na hodinky. Z druhého už je taky určitě půlka pryč.

Výtah zastavil v patnáctém poschodí. Prošel jsem dvoukřídlými skleněnými dveřmi a hodil aktovku na recepční pult. Všichni už byli pryč, ale ze zasedací místnosti přes halu jsem slyšel hlasy. Stejně jdu pozdě, takže se nic nestane, když si ještě odskočím na záchod.

Zavolal jsem na Addison, aby věděla, že jsem to já. „Addison, to jsem já, Hollis. Jsem tam za minutku.“

„To je od tebe milý, že ses ukázal,“ křikla. „Možná bys mohl ty okázalý rolexky vyměnit za timexy.“

Ignoroval jsem ji a zamířil na toalety. Zatímco jsem skoro hodinu čekal na tu zatracenou odtahovku, začalo se mi chtít čurat. Když jsem se opláchl, svlékl jsem si sako a šel k pohovoru. Po takovémhle dni jsem doufal, že uchazeči budou kvalitní. Zoufale jsem potřeboval pomoc.

Addison odsunula židli, aby nahlédla do haly, a viděla mě přicházet. Poklepala na hodinky. „Tuhle věc mám už patnáct let. Pokud se dobře pamatuju, stála mě padesát babek. Ale nějakým zázrakem dokáže dodržovat čas.“

„Omlouvám se za zpoždění.“ Vešel jsem do zasedačky a otočil se k uchazečce sedící zády ke mně, abych se omluvil. „Někdo do mě narazil, když jsem se snažil zaparkovat.“

Žena se otočila se slovy: „To je legrační, mně…“ Zarazila se uprostřed věty a já jsem věděl proč.

To si snad ze mě děláš srandu!

Nevěřícně jsem zavrtěl hlavou. „Vy?“

Její úsměv zvadl stejně rychle jako ten můj. Zavřela oči a vzdychla: „Dobrý den, Hollisi.“

Elodie.

Ne.

Ani náhodou.

Zvedl jsem dlaně. „Fajn. Moc se omlouvám, ale tohle nebude fungovat. Nechci, abyste marnila svůj i můj čas. Takže navrhuju…“

„Myslíte to vážně? To mi ani nedáte šanci jenom proto, že si myslíte, že můžu za nehodu, kterou jste způsobil vy?“

„Už to, že pořád věříte, že na tom nemáte žádný podíl, ukazuje, že jste trochu mimo, Elodie. A to není vlastnost, kterou v souvislosti s tímto místem hledám.“

Do naší rozmíšky vstoupila Addison. „To, že jste vy dva měli bouračku, je jenom náhoda a Elodie je jedním z dnešních uchazečů. Tak snad abychom se někam posunuli. Ty jsi, Hollisi, jasně zaujatý, abys přijal nestranné rozhodnutí. Myslím, že bys měl slečně Atlierové minimálně dovolit, aby absolvovala tenhle pohovor podle plánu, a nesoudit ji podle něčeho, co s tou prací vůbec nesouvisí.“

Zavřel jsem oči a nasupeně vydechl. Byl to dlouhý den a už jsem neměl sílu protestovat.

Kéž bych to měl už za sebou.

Mnul jsem si spánky a měl jsem pocit, že mi každou chvíli praskne žilka.

„Fajn,“ ucedil jsem. Sedl jsem si a natáhl ruku k Addison. „Ukaž mi její životopis.“

Addison mi podala list papíru a já jsem ho prostudoval. Elodie Atlierová z Connecticutu pracovala dva roky jako chůva, ale už je to dávno. Pak byla dosti dlouho nezaměstnaná a poslední dva roky pracuje pro soukromého vyšetřovatele.

„Co přesně pro svého zaměstnavatele děláte?“

„Hmmm… od všeho kus.“

Rozzlobil jsem se. „Velmi popisné. Vypadáte opravdu kvalifikovaně.“

Civěla na mě. „Dva roky jsem dělala chůvu dvojčatům.“

„Ano. A co děláte teď? Jak tenhle od všeho kus dokazuje, že se dokážete starat o dítě?“

„Tedy… při práci musím vykonávat víc činností současně. A musím umět… jednat s různými druhy lidí. Obojí jsou vlastnosti dobrého vychovatele.“

Bylo mi jasné, že něco skrývá. „Dejte mi příklad těch více činností současně.“

Hleděla do země. „Tedy… někdy… asistuju u sledování a také pomáhám fotografovi.“

Zahodil jsem papír. „Takže pomáháte šmírovat lidi. A co ještě? Fotit selfíčka? Jak přesně přispívá vaše současná práce k relevantním zkušenostem, slečno Atlierová?“ Nedokázal jsem si pomoct a musel jsem se při té otázce rozesmát.

„Kdybyste se obtěžoval číst dál než k mému poslednímu zaměstnání, dozvěděl byste se, že mám zkušenosti s vyučováním dětí a na střední škole jsem se starala o dvojčata.“

„Na střední škole. Skvělé.“ Naštvaně jsem vydechl. „Obávám se, že nemáte potřebné předpoklady, které by z vás dělaly vhodného kandidáta na opatrovnici jedenáctileté dívky.“

„Dovolím si nesouhlasit. Myslím si, že moje poslední pracovní pozice mě na takovou práci připravila dobře.“

Její neústupnost mě zaujala. Naklonil jsem hlavu. „Ach, opravdu? Řekněte mi přesně, jak to spolu souvisí, slečno Atlierová. Protože mám pocit, že z nějakého důvodu se vyhýbáte tomu, prozradit mi cokoli z toho, co v současném zaměstnání děláte.“

Její obličej zrudl. „Moje práce mě naučila zvládat skoro všechno. Musím se vypořádat s nejrůznějšími typy lidí. Musím ovládat sebeobranu. Jestli si mě chcete vyzkoušet, mileráda vám vyhovím. A také mě naučila zůstávat pod tlakem v klidu. Myslím si, že to všechno jsou vlastnosti, které na nabízeném místě najdou uplatnění. Addison mi už o Hailey něco málo řekla. Také mám výhodu v tom, že vím pár věcí o problémových dětech – protože sama jsem byla jedním z nich.“

Mé oči se zavrtávaly do jejích. „Čili si mám myslet, že někdo s problémovou minulostí, kdo neumí řídit a větší část posledních dvou let strávil bůhvíjakou prací pro soukromé očko, je pro tuhle práci tou správnou osobou?“

Napřímila se v židli. „Musela jsem vám to říct, ano, je potřeba, abychom se navzájem znali. Proto jsem právě já ta nejlepší osoba ve vztahu k mladé dívce, která má rodinné problémy. Sama jsem si tím prošla. Život Hailey vypadá velmi podobný tomu mému. A musím vám připomínat, že moje chyba byla s parkováním, nikoli s řízením? Ve skutečnosti jsem zatraceně dobrá řidička.“

„Je tohle pracovní pohovor, nebo souboj?“ vložila se do toho Addison. „Krucinál, jste oba stejný!“

Addison měla pravdu. Tohle bylo směšné. Musel jsem to zarazit. „Se vší úctou, slečno Atlierová, myslím, že bychom to měli ukončit.“

Elodie zúžila velké oči do štěrbin. „Víte, co je váš problém? Myslíte si, že protože jste bohatej a mocnej, máte právo soudit lidi.“

„Samozřejmě že si myslím, že mám právo soudit lidi – pokud se nepletu, tohle je pracovní pohovor. A právě to na něm děláte. Posuzujete kandidáty.“

„Tak jsem to nemyslela.“

Vstal jsem. Tohle byla od začátku jen ztráta času. „Díky, že jste přišla, ale na práci chůvy nejste ten nejlepší typ, bez ohledu na to, jak se to snažíte ohnout.“

Zvadla a bylo na ní vidět zklamání. „Prosím. Nebudu tady sedět a žebrat o šanci, když mě nechcete vyzkoušet.“ Obrátila se k Addison. „On se rozhodl, jakmile mě viděl.“

„V tom s vámi musím souhlasit,“ přikývla Addison.

„Díky za podporu, Addison,“ štěkl jsem. „Možná by ses mohla Elodie zeptat, od kolika do kolika to její ‚od všeho kus‘ v jejím současném zaměstnání dělá.“

„Myslím, že bych taky potřebovala změnit zaměstnání. Možná bysme si to mohly na jeden den vyměnit. Za chvíli by si to tu chtěla hodit.“ Addison se zasmála. „Vážně, Hollisi. Ty hledáš Mary Poppinsovou, a ta neexistuje. Proč nedat šanci Elodie?“

Začal jsem na milisekundu tu možnost zvažovat, když Elodie vystřelila ze židle a vyhrkla: „Mary Poppinsová by vám zarazila svůj deštník do vašeho arogantního zadku!“

A jakákoli naděje na šanci se rozplynula.

Sbohem, Elodie.

Těšilo mě.

Se smíchem jsem zaklonil hlavu. „A ona se diví, proč nemůže sehnat slušnou práci.“

Elodie vykročila ke dveřím. „Na shledanou, Hollisi. Bylo mi potěšením. Mám důležitější věci na práci, než aby se mi vysmíval někdo zaslepený vlastním egem.“

„Důležitější věci? Zahrnuje to Junior Mints?“ popíchl jsem ji.

Elodie po mně šlehla ledovým pohledem. Až mě zabrnělo v rozkroku. Opravdu mě hádka s tou ženou vzrušila?

„Díky za příležitost, Addison,“ řekla Elodie, než odkráčela halou.

Můj pobavený výraz se rozplynul, když jsem se posadil a viděl, jak se na mě Addison mračí. Hodila po mně její složku a naštvaně odešla a nechala mě v zasedačce samotného.

Otočil jsem se v židli a klepal perem o stůl. Vlna vzrušení opadávala. I když se podle mě Elodie na tu práci nehodila, možná jsem na ni byl příliš drsný.

Na druhou stranu určitě něco skrývala, a kdykoli jsem měl u ženy ten dojem, uráželo mě to. Další zatracená věc, za niž můžu poděkovat Anně.

Kapitola 3

Hollis – před 14 lety

„Prohráls.“

„Mám raka, vole.“

Natáhl jsem se a srazil Adamovi obráceně nasazenou baseballovou čepici z holé hlavy. Oholil si vlasy hned, jakmile mu kvůli léčbě vypadl první pramen.

„Jo. A kdybych vynalezl kouzelnou pilulku, která by tě zejtra vyléčila, stejně bys v týhle hře prohrál. Takže tohle na mě nezkoušej. Stačí, že jsi oblbnul Annu.“

Adam zamrkal neexistujícími řasami. „Možná bych mohl předstírat smrt, až ji příště uvidím na chodbě, aby mi dala pusu.“

Mocně jsem do něj šťouchl. Svalil se na gauči, ale herní ovladač nepustil.

„Nedotýkej se svýma prackama mojí holky.“ Předstíral jsem, že jsem naštvaný, což jsem samozřejmě nebyl. Adamovi bylo teprve třináct a mé dívce skoro sedmnáct. Měl asi takovou šanci jako blizzard v New Yorku v červenci. A kromě toho jsme byli kamarádi. Něco takového by mi neudělal, ani kdyby na to měl sílu. Jen si mě rád dobíral. A taky jsem chápal, že po Anně se tou dobou otáčejí nejen malí kluci, ale i jejich tátové. Nebylo jednoduché chodit se šťabajznou.

„Zahrajem si ještě jednou. Dvakrát tolik, nebo nic.“

„Už jsi prohrál deset babek, který nemáš. Nevím, jestli si chci vykloubit prsty kvůli dvacce, kterou nikdy neuvidím.“

„Srágoro.“

Zavrtěl jsem hlavou a vstal, abych zmáčkl reset. Když jsem se vrátil na gauč, vešla do salonku sestra Pam.

„Hollisi, právě volala ošetřovatelka tvojí mámy. Je vzhůru a ty se musíš připravit do školy.“

„Díky, Pam. Jdu nahoru.“

„Zachráněn maminkou,“ poškleboval se Adam. „Právě jsem se chystal nakopat ti prdel.“

Zamířil jsem ke dveřím. „To jistě. Zastavím se pozdějc, abych ti ukázal, jak se to dělá.“

„Radši mi sem pošli svoji ženskou, aby mi ukázala, jak se to dělá.“

Zachechtal jsem se a vykročil k výtahu. Během jízdy do devátého patra jsem mrkl na hodinky pána, který stál vedle mě. Už šest. Ani si nevzpomínám, kolik bylo, když jsem sešel dolů do dětského křídla. Musely být tak tři. Adam byl asi jediný člověk, který spal ještě hůř než já, takže jsem si pomyslel, že bude jako obyčejně sedět v odpočinkové místnosti na dětské onkologii a hrát videohry.

Objevil jsem tu zašívárnu před třemi lety, když si tam moji mámu poprvé nechali přes noc. Vždycky naléhala, abych šel domů, ale nechtěl jsem ji nechávat samotnou pro případ, že by něco potřebovala – nebo kdyby její zdravotní stav doznal změny. Když jsem v noci nemohl spát, zastavil jsem se na chvíli na dětském oddělení – bylo tam plno sladkostí a videoher. Tam jsem se poprvé potkal s Adamem. A Kylem. A Brendenem. A během let se spoustou dalších, kteří byli příliš mladí na rakovinu. Krucinál, i moje máma na ni byla mladá.

Tohle byla Adamova třetí dlouhodobá hospitalizace. Nechtěl jsem s ním mluvit o jeho nemoci, protože mi jednou řekl, že to, jak ponocujeme a hrajeme videohry, mu dodává pocit normálnosti. Na rozdíl od skoro všech ostatních jsem se k němu nechoval jako k nemocnému. Zpočátku jsem to tak s dětmi, které jsem potkával, dělal – nechal jsem je vyhrávat, nehádal jsem se o to, kdo bude začínat, pomáhal jsem jim s věcmi, se kterými se chtěly popasovat samy. Ale rychle jsem se učil. Ony chtěly být brány jako ostatní. Obzvlášť Adam – jeho matka s ním zacházela, jako by byl ze skla, a já jsem věděl, že to nesnáší. Nebyl tak křehký, jak si myslela. Ale taky jsem věděl, že není dobré, když je znovu v nemocnici. Ani s mou matkou to nevypadalo dobře.

Někteří lidé s oblibou říkají „třetí kolo má své kouzlo“. Ale podle mé zkušenosti to s třetí dávkou chemoterapie tak skvělé není. Během let jsem ztratil dva z přátel, které jsem tady poznal s rakovinou – oba po třetí dávce.

Máma tu byla počtvrté.

Když jsem vešel do pokoje, odložila knihu, kterou četla. „Tady jsi. Už jsem se bála, že jsi usnul dole na gauči a zase zaspíš do školy.“

„Pche. Jenom jsem nakopával zadek Adamovi v Grand Theft Auto.“

„Hm,“ zamračila se máma. „Adam je tu zpátky?“

„Jo.“

„To je mi líto.“

Přikývl jsem a zvedl batoh ze sklápěcího sedátka, které bylo často mou druhou postelí. „Co budeš dělat dneska, než přijdu ze školy?“

Usmála se. Když ležela v nemocnici, hráli jsme tuhle hru každé ráno – vymýšlet si věci, které ten den uděláme.

„No, myslela jsem, že upeču čerstvý vdolečky a upražím kafe a vezmeme si to do Central Parku, kde si na dece uděláme piknik, když je venku tak hezky. Pak zajdu na pár hodin do přírodovědného muzea a na Broadway na odpolední představení, protože je středa. A pak si možná zaletím do Bostonu na humra k večeři. A co ty?“

Naklonil jsem se a políbil mámu na tvář. „Říkal jsem si, že napíšu na jedničku písemku z chemie za druhý pololetí a na zbytek školy se vykašlu a vyrazíme s Annou na pláž.“

Máma se zamračila. „Doufám, že vymyšlený je jenom to záškoláctví, mladíku. Čekám, že písemka z chemie bude opravdu na jedničku.“

„Mám tě rád. Uvidíme se, až se vrátím z pláže.“ Mrkl jsem. „Myslím ze školy.“

Anna mě neviděla přicházet.

Neřekla mi, že za mnou chce to ráno přijít do nemocnice, ale poznal jsem ji i zezadu. Po posledním měsíci bych ten zadek poznal v řadě jiných zadků. S Annou Bensonovou jsme byli kamarádi od dětství. Před půl rokem se věci změnily. Vždycky jsem ji miloval, ale nikdy jsem na ni takhle nemyslel – až do noci, kdy jsme s mojí mámou strávili dvanáct hodin na pohotovosti. Anna usnula s hlavou na mém rameni, a když se probudila, podívala se na mě a usmála se. Její velké hnědé oči měly barvu medu a náhle jsem na ni dostal chuť. Bylo to, jako by mě praštili polenem po hlavě. Jak to, že mě to dřív nenapadlo? Sklonil jsem se a políbil ji přímo na mikroby zamořené pohotovosti a ani jeden z nás se nerozhlížel kolem sebe.

Pořád jsem ji měl rád stejně, jako když jsme byli děti, ale teď už jsem ji viděl i nahou. Takže můžu říct, že věci se změnily k lepšímu – k o moc lepšímu.

Anna listovala notesem zády ke skleněným lítacím dveřím, tak jsem se k ní přikradl po špičkách a políbil ji na holé rameno.

Sklapla zápisník. „Kenny, to jsi ty?“

Objal jsem ji pažemi a přitiskl k sobě. „Rozkošná. Moc rozkošná.“

Otočila se ke mně s rukama kolem mého krku. „Přinesla jsem ti snídani a napsala jsem krátkou povídku na hodinu angličtiny – ten úkol, na kterej jsi dočista zapomněl.“

Úkol z angličtiny? „Jsi nejlepší.“

„Jak je mámě?“

„Líp. Bílý krvinky se trochu zvedly a v noci vylezla z postele a trochu se prošla. Už má i lepší barvu. Není tak šedivá. Ale doktor říká, že to ještě potrvá. Poslední chemoška jí hodně pocuchala imunitní systém.“

Anna vzdychla. „No, hlavně, že je jí líp. Můžu s něčím pomoct? Možná bych mohla po škole upéct nějaký koláčky a zastavit se v knihovně, abych jí večer přinesla nějaký nový knížky.“

„Jednu věc bys vlastně mohla udělat.“

„Co?“

Přitiskl jsem svoje čelo na její a odhrnul jí vlasy z tváře. „Můžeš vypadnout ze školy po čtvrtý hodině a jít se mnou na pláž.“

Zasmála se. „A jak přesně to pomůže tvojí mámě?“

„No, jsem poslední dobou ve stresu a ona to cítí. Z toho se zase stresuje ona a to jejímu imunitnímu systému neprospívá. Takže den na pláži, když si vezmeš ty bikiny, co se mi tak líbí, mi pomůže se uvolnit, takže se uklidní i máma a její imunita zajásá.“

Přimhouřila oči. „Ty toho nakecáš.“

„Myslím to vážně.“ Koutek úst mi cukal, ale podařilo se mi udržet kamennou tvář. „Závisí na tom mámin život.“

Anna se trochu odtáhla a políbila mě na ústa. „Půjdu s tebou na pláž, ale proto, že mám taky pocit, že je toho na tebe poslední dobou moc a zasloužíš si pár hodin odpočinku – ne proto, že bych ti spolkla tvoje řečičky.“

Nadšeně jsem se usmál. „Jsi nejlepší.“

„Ale ty půjdeš po škole na baseballovej trénink, než já zaskočím domů a udělám Rose nějaký koláče. Pak spolu zajdeme do nemocnice za tvojí mámou a cestou se zastavíme v knihovně pro nějaký nový knížky.“

„Domluveno.“ Otřel jsem se rty o její a tiše promluvil, až zavibrovaly. „Mám rád, když velíš.“

„To je dobře. Na to by sis měl zvyknout.“

Kapitola 4

Elodie

Když jsem odcházela z pohovoru s Hollisem, měla jsem sucho v krku. Vysálo to ze mě spoustu energie – a zbytečně. Aspoň jsem to zkusila. Jednička za snahu, Elodie. Pětka za to, že jsi to svým výbuchem všechno podělala.

Potřebovala jsem se něčeho napít, takže jsem zašla do kavárny v přízemí budovy. U automatů s občerstvením stálo několik konvic s kávou. Přešla jsem na druhou stranu k výdejníku vody.

Právě když jsem si brala papírový kelímek, všimla jsem si dívky, která seděla u stolu, na němž měla poházený obsah školní brašny s květinovým vzorem. Nervózně houpala nohama.

„Ahoj,“ usmála jsem se.

Přitiskla si ukazováček na rty. „Pššš.“

Rozhlédla jsem se kolem. Ona mě okřikuje?

„Proč pššš?“ Napila jsem se vody.

„Nechci, aby mě tu někdo viděl.“

„Proč se schováváš?“

„Protože jsem šla za školu a mám průšvih. A nechci, aby na mě někdo řval.“

„No výborně. Cos provedla?“

Vzdychla. „Ze školy jsem odjela autobusem do Macy’s. A chytili mě, jak kradu rtěnku ze stojanu.“

Aha. „To se vážně nedělá. Ale to už určitě víš. Proč jsi ji musela krást? Nemohlas někoho poprosit, aby ti ji koupil?“

„Nejde o peníze. Já prachy mám. Mám jich plnou kapsu.“ Na chvíli zavřela oči. „Ani nevím, proč jsem to udělala, jasný?“

Panebože, jako bych potkala sama sebe před lety.

„Kradla jsi kvůli vzrušení,“ opáčila jsem suše.

Několikrát zamrkala. „Jo. Já… asi jo.“

Přitáhla jsem si židli k ní. „Když mi bylo tolik co tobě, udělala jsem něco podobnýho – ukradla jsem stuhy a další věci do vlasů v obchodě Claire’s. Taky mě chytili. A taky jsem měla dost peněz, abych si to všechno mohla koupit.“

„Měla jsi průšvih?“

„Můj táta měl svoje vlastní problémy. Což byl nejspíš jeden z důvodů, proč jsem to udělala – aby si mě všimnul. Ale z obchodu zavolali mojí mámě. Ta z toho rozhodně radost neměla.“ Vzdychla jsem. „Jak to proběhlo u tebe? A co sis vybrala za barvu?“ mrkla jsem.

„Byla to Ruby Woo Retro Matte.“

„Hm… jasně červená. Odvážná.“

„Jo,“ usmála se. „Ženská, co mě chytila, nevolala policajty. Ale když jsem jí řekla, že jsem utekla ze školy, donutila mě přiznat, do který školy chodím, a pak zavolala řediteli a řekla mu, kde jsem. Vrátila jsem se autobusem zpátky do školy a pak sem.“

Dopila jsem vodu. „Aha, tak takhle je to… Ačkoli někdy to přinese dobrý pocit, když uděláš něco špatnýho, nevydrží to dlouho. Skončí to tak, že chceš zkusit něco dalšího, a to nutkání přijde za chvíli zas. A když něco takovýho provedeš, přivodíš si ještě větší problémy. Nakonec tě to dožene a ta paní v obchodě nebude tak milá. Ale rozumím tomu. Neschvaluju to, ovšem chápu, proč jsi to udělala.“

„Díky, že mě nesoudíš.“ Vstala a přešla k automatu. Ve svítivě růžových converskách vypadala na deset nebo jedenáct let. Zatímco rozmýšlela, co si koupí, plácala se po stehně.

Otočila se ke mně. „Dáš si se mnou twixku?“

Zakručelo mi v žaludku. „Hmm… ne. Nemůžu. Držím dietu.“

„Jakou dietu? Nevypadáš tlustě.“

„Díky. Dneska už jsem sladký měla, a když neporušuju dietu, snažím se jíst hlavně bílkoviny. Jmenuje se to keto dieta.“

Vykulila oči a zakryla si ústa rukou. „Panebože, keto? Keto s k? Nééé!“

Nechápavě jsem naklonila hlavu. „Jo, proč?“

„A máš keto klín?“

„Cože?“

„Smrdí ti frnda jako špek?“

Klesla mi brada. „Co… ne! Co to plácáš?“

„No, říkali to ve zprávách. Ani jsem nevěděla, co je keto. Ale keto klín znám. Holky ze školy… Dobíráme se tak. Jako ‚haha, ty máš keto klín‘.“

„No, já rozhodně keto klín nemám. A myslím, že je to fáma.“

„Hm, to je dobře.“ Zahihňala se. „Protože to by smrdělo.“

„Doslova.“

„Jo,“ odfrkla si.

Kam jsme se to krucinál dostaly?

Roztrhla obal a zakousla se do tyčinky. „Vypadáš fakt hezky.“

„Díky. Ty taky,“ řekla jsem, ohromena její lichotkou.

„Jak se jmenuješ?“

„Elodie. A ty?“

„Hailey.“

Hailey.

Hailey?

A sakra. Hailey.

Strnula jsem. Do hajzlu. Jak mi to mohlo nedojít?

„Tvůj strejda neví, že jsi tady?“

„Ne. Ještě ne. Pokud mě nemá kdo hlídat, když skončí odpolední kroužky, občas přijdu sem a zůstanu tady. Ale dneska asi neví, že jsem tam nešla. Neříkej mu to, prosím – pro případ, že by ředitel nevolal. Jestli to zjistí, mám průser.“

„Hm… Tak dobře.“

„Takže… ty mýho strejdu znáš? Pracuješ tady?“

„Ne. Jenom… Ne, nepracuju tady. Ale znám ho.“

„To mě mrzí,“ zavtipkovala. „To byla jenom legrace.“

„Nedala jsem si dvě a dvě dohromady. Věděla jsem, že má neteř, která se jmenuje Hailey. Jenom mi to až doteď nedocvaklo.“

„Když tu nepracuješ, jak to, že znáš mýho strejdu Hollise?“

Nebyla jsem si jistá, zda mám přiznat, že jsem šla na pohovor na její chůvu. Nechtěla jsem před ní Hollise pomlouvat. A nenapadal mě způsob, jak ten příběh vypovědět, aniž bych ho popsala negativně.

„Tvůj strýc a já… Trochu jsme si pocuchali auta. Tady jsem si byla něco vyřídit.“

„Tys mu nabourala jeho drahocennou káru?“

„Jo,“ přiznala jsem.

„To máš možná větší průšvih než já. Řval na tebe?“

„Ani ne.“ No, tohle není zrovna úplně pravda.

Ukousla si tyčinky. „Vím, jak ti dá pokoj.“

„Jak?“

„Popros ho, ať ti koupí maxi vložky. To se pak nezmůže na slovo.“

Zachechtala jsem se. „Dobře. To asi neudělám, ale díky za tip.“ Prohlížela jsem si ji a přemýšlela o tom, co právě řekla. „Ehm… nejsi… trochu mladá na…“

„Je mi jedenáct. A mám to… Ale ne, nemám.“

Panebože. Hollis zdědil pěkné kvítko. Úplně jsem viděla, jak to pro něj musí být těžké převzít náhle takovou zodpovědnost. Podle toho, co mi řekla Addison, se snažil ze všech sil, aby se jeho neteři dařilo dobře, ale musel na všechno přijít sám. Rozhodně to musel být boj, proto se rozhodl pro chůvu.

„Vážně nechceš tu druhou twixku?“ zeptala se. „V obalu jsou po dvou, takže se můžeme rozdělit.“

Když jsem se už už chystala otevřít pusu, odpověděl za mnou hluboký hlas: „Kdyby to byly Junior Mints, zhltla by je jako vysavač.“

Vyskočila jsem a otočila se. Srdce mi bušilo. Jako by učitel načapal dva školáky při neplechách. Jeho nádherné oči mě probodávaly.

„Jak dlouho už tu posloucháte?“ zeptala jsem se.

„Od keto klínu.“

Výborně. Ještě tohle. „Šla jsem si jen pro vodu. Nevěděla jsem, že je to vaše…“

Zarazil mě a otočil se k Hailey. „Nechceš mi říct, proč jsi odpoledne utekla ze školy a kradla v drogerii?“

„Volal ti ředitel?“

„Jo.“

„Fajn… Vím, že to nedává smysl. Ale myslím, že mi Elodie pomohla přijít na to, proč jsem to udělala.“

Podíval se na mě a zvedl obočí. „Ach, opravdu?“

„Jo. A já už to nikdy neudělám. Slibuju.“

„A tomu mám věřit?“

„Nejsem jako táta. Když něco slíbím, tak to dodržím.“

Výraz v Hollisově obličeji se proměnil ze vzteku v cosi jiného. Smutek? Pochopení? Přestože jsem byla zvědavá, jak to mezi nimi funguje, tohle nebyla vhodná chvíle.

„Nebudu vás rušit.“ Otočila jsem se k dívce. „Hailey, ráda jsem tě poznala.“

„Já taky, KK,“ mrkla.

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že je to zkratka pro keto klín.

„Strejdo Hollsy, nezlob se na Elodie, že ti pomuchlala auto. Neudělala to schválně.“

„Chytrá holka. Měl byste ji poslechnout, Hollsy.“ Mrkla jsem, než jsem se odloudala pryč.

Kapitola 5

Elodie

Soren zajížděl novou sekretářku. Seděl ve svém vysokém koženém ředitelském křesle s rukama založenýma za hlavou a nohama položenýma na masivním stole z tmavého dřeva. A Bambi (ano, dušovala se, že tohle jméno jí dali při narození) na něm obkročmo seděla a hihňala se.

Nevšimli si mě, byli příliš zabraní do sebe.

Svezla jsem se na návštěvnickou židli. „Nádhera. Můžu se dívat?“

Soren se uchechtl, když mu Bambi seskočila z klína. Omluvila se a odcupitala ke svému stolu.

Z rozměrné kabely jsem vytáhla složku a snažila se zachránit nehet, který se mi cestou do kanceláře nalomil. „Mohl sem přijít zákazník, a ne já.“

„Tohle není čajovna. Ženský k nám chodí, protože jejich manželé je podvádějí. Vsadím se, že některým z nich by se líbilo koukat, jak ho strkám do Bambi.“

„Jsi prase. Netuším, proč pro tebe vůbec pracuju.“

„Protože tě královsky platím.“ Sundal nohy ze stolu a podpatky klaply o podlahu. „A vyrovnal jsem se s tím, že děláš štětku. Když nad tím tak přemýšlím, ani nevím, jak můžu pracovat s tebou.“

Usmála jsem se. „Budu ti chybět, až odejdu, co?“

„Dostala jsi tu práci? To hlídání dítěte pro nějaký velký zvíře?“

„Ne,“ vzdychla jsem.

„Čím to?“

„Stala se drobná nehoda.“

Soren zvedl šálek s kávou k ústům. „Cos vyvedla? Štěkala jsi na něj a byla drzá?“

„Nic takovýho. Teda, ne tak docela.“

„Tak jak to, že teď sedíš tady, a ne v nějakým nóbl bytě?“

„Měla jsem drobnou nehodu.“

„Další? Co je to teď? Třetí za poslední rok a půl? Tvoje pojistka musí bejt zlatej důl.“

„Rovnoběžný parkování je hrůza. A teď jsem ani necouvala. Nechápu, proč ty stání nemůžou dělat širší, aby tam lidi mohli pořádně zajet.“

„Protože metr pozemku tu stojí skoro dva tisíce, zlato.“

„Asi začnu jezdit sockou.“

„To ti radím ode dne, cos tu začala pracovat. Nikdo nejezdí autem. Nastuduj si systém metra.“

Vzdychla jsem.

Soren postavil prázdný hrnek od kávy na stůl, zase se opřel v křesle a založil si ruce za hlavou. „Co mají tvoje bouračky společnýho s tím, že jsi nedostala to místo? Přišla jsi pozdě, nebo jsi pohovor úplně propásla, nebo co?“

„Ále, ta nehoda se stala před barákem, kam jsem šla na ten pohovor. Jenže ten řidič, co nechtěl uznat, že to byla jeho vina, byl ten chlápek, co tu práci nabízel.“

Soren se div neudusil v záchvatu smíchu. Dokonce začal sípat.

„Těší mě, že ti moje životní katastrofa připadá tak zábavná.“

„Ty jsi prostě trdlo, co má jediný štěstí, že je tak hezký. Buď do něčeho nabouráš, nebo něco rozleješ, nebo nějakýmu troubovi převrátíš život. Tvůj brácha by ti za to, co děláš, nakopal prdel. Krucinál, nakopal by ji i mně za to, jakou práci ti dávám. Jediný, s čím by souhlasil, je to, jak tě přeplácím.“

Soren byl bývalý mariňák, bývalý policajt a vůbec drsňák. Na vojně dělal mému staršímu bratrovi seržanta. Taky mě nechával vybírat si úkoly a pracovat po svém a opravdu mě přeplácel – tři vlastnosti muže, kterých jsem si nejvíc vážila.

Po mé poslední práci s právníkem Larrym jsem doufala, že s prací u Sorena budu moct seknout. Ne že bych mu nebyla vděčná, že mi dal práci, když jsem z posledního zaměstnání odcházela bez jediného centu. Ale potřebovala jsem si najít vlastní práci. Za celých mých pětadvacet let mi pořád někdo pomáhal. Bylo načase se osamostatnit, i když se zdá, že ne zrovna dneska.

„Co tam tenhle tejden máme?“ zeptala jsem se.

Soren si posunul brýle na čtení, které mu seděly na špičce nosu a zanedbatelně ubíraly na jeho šarmu. „Mám pro tebe dalšího nevěrníka, jestli se na to cítíš. Manželka tu bude v pět, takže buď někde poblíž.“

„Já? Poblíž?“

Málokdy jsem mluvila s manželkami. Předně ze mě nebyly zrovna nadšené. A Soren měl pocit, že ženy zhrzené manželovou nevěrou nemají zapotřebí vidět se tváří v tvář s volavkou, která jim má manžela svádět.

„Tahle požádala výslovně o tebe. Tvrdí, že jí o nás řekla kamarádka kamarádky. Samozřejmě mi neprozradila kdo. Ne že by na tom záleželo, jakmile bude proplacený šek.“

Měla jsem si dnes obléct podprsenku s méně krajkami. Nebo vynechat oběd.

Ze sendviče mi kapala červená omáčka přímo na bílou blůzu. Když jsem se pokusila smýt skvrnu trochou sodovky, Soren nečekaně vykřikl, až jsem se lekla a vylila na sebe celou láhev. Teď jsem na sobě měla promočenou blůzu s obrovským červeným flekem a skrz mokrou látku mi prosvítala jedna bradavka.

„Je tu zákaznice objednaná na pátou hodinu,“ zacvrlikala Bambi do telefonu.

Seděla jsem v křesle pro návštěvy naproti Sorenově stolu a on si mě zběžně prohlédl. Zakroutil hlavou a ušklíbl se.

„Co se ksichtíš? Ty můžeš za to, jak vypadám.“

„Já? Za dva roky, co tu pracuješ, jsi nikdy nešla z oběda, aniž by sis kousek nenesla na sobě. Je fajn, že máš pěkný kozy. Většina chlapů při pohledu na něco takovýho nějakej flíček přehlídne.“

„Tak na mě takhle nečum. Nevšímej si toho fleku jako ostatní chlapi.“

Soren zavrčel a stiskl tlačítko interkomu. „Uveď prosím paní Bradyovou.“

Sorenova praxe soukromého vyšetřovatele, kde jsme shromažďovali důkazy, že notoričtí nevěrníci jsou tím, čím jsou – totiž nevěrníky – byla jednou z nejžádanějších služeb, jež nabízel. Ale samotné zákaznice se zřídkakdy chtěly setkat se ženou, která má svádět jejich manžela, takže jsem byla zvědavá, čím se tahle odlišuje od ostatních.

Všechny sem chodily vykládat nám o svých zvrhlých mužích, jak jim lžou a podvádějí je – ale všechny si svůj výstup pečlivě nacvičily. Jistěže měly pošramocené sebevědomí, zlomené srdce a nedůvěru v mužské pohlaví, ale vždycky svůj příběh vyprávěly s hrdostí. Všechno zaobalit bylo součástí nevysloveného pravidla, s nímž k nám přicházely.

Není to moje chyba.

Manžel mě nepodvádí kvůli tomu, že jsem přibrala dvacet kilo a každej den, když přijde z práce, ho přivítám v umaštěných teplákách, nemluvě o tom, že už jsem mu ho deset let nevykouřila.

Podvádí mě proto, že je to zvrhlej chlívák.

Tak se věci mají. Většina žen nejspíš opravdu trošku poleví – zpohodlní, přestane o sebe pečovat, protože se starají o druhé. Ale o to nejde. Tyhle ženy nemusely nic dokazovat. Už tím, že sem přišly, jsem věděla, že nezáleží na tom, jestli svým mužům otevírají dveře v krajkovém negližé a padají před nimi na kolena. Protože vina neleží na věrném partnerovi. Ať už je to jakkoli. Vinen je ten, kdo podvádí.

To jsem měla dobře vědět.

Caroline Bradyová byla křehká žena. Ve střízlivém kalhotovém kostýmu vypadala spíš jako bankéřka než zhrzená manželka. Našedle hnědé vlasy měla zastřižené na mikádo s dlouhou ofinou. Nadměrně velké sluneční brýle jí zakrývaly polovinu obličeje. Vypadala, jako by chtěla zakrýt oči zrudlé nekonečnými hodinami pláče nad svým mizerným manželem.

Soren vstal a představil se, pak se podíval na mě.

Zkrotila jsem své normálně drzé chování a natáhla ruku. „Já jsem Elodie. Těší mě, že vás poznávám, paní Bradyová.“

Když jsme si potřásly rukama, dobře půl minuty si mě prohlížela. I přes sluneční brýle jsem cítila její pohled.

Konečně se do toho vložil Soren. „Posaďte se, prosím.“

Ještě chvíli na mě přes brýle civěla a pak si sedla.

„Co vás sem přivádí, paní Bradyová?“

„Chci, aby se vyspala s mým prasáckým manželem,“ řekla chladným hlasem.

Soren zvedl ruku. „Moment. Zadržte. Tohle my tady neděláme. Obávám se, že jste byla mylně informována.“

Oplácela jsem jí pohled. „Nejsem děvka.“

Našpulila rty, ale neřekla ani slovo. Ani nemusela, její tvář mluvila sama za sebe.

Vstala jsem. „Víš co, Sorene? Myslím, že práci pro paní Bradyovou nebudu moct vzít.“

Věděla jsem o Sorenovi, že se o mě stará víc než o jiné zaměstnankyně.

Přikývl. „Žádné strachy, zlato. Můžeš jít a promluvíme si zítra. Mám pro tebe spoustu další práce.“

„Díky.“ Usmála jsem se a nedopřála Caroline Bradyové to potěšení, abych se na ni před odchodem naposledy podívala.

Když jsem jela k Whitestone Bridge, byla jsem hluboce zamyšlená. Bývaly doby, kdy jsem se prací pro Sorena skutečně realizovala. Můj vlastní zpackaný vztah mě doháněl k potřebě honit nevěrné muže. Kdykoli Leo stiskl spoušť fotoaparátu, představila jsem si, že sbírám důkazy proti svému bývalému, Tobiasovi. Svádění nevěrných manželů pro jejich ženy mě zvláštním způsobem očišťovalo – a bylo to mnohem levnější než psychoterapeut.

Těsně před odbočkou na most, kudy jezdím domů, jsem se rychle rozhodla. Řvoucí klaksony, když jsem přejížděla přes dva pruhy, dokazovaly, že to bylo rozhodnutí opravdu v hodině dvanácté.

S prací pro Sorena končím, přinejmenším s tím, co dělám teď. Když jsem k němu přišla, stejně po mně chtěl práci na počítači. Určitě se dokážu uživit i jinak. Ale než se tou cestou vydám, než si sednu a promluvím se Sorenem, musím to ještě jednou zkusit.

Proti předpisům jsem se otočila do protisměru a zamířila zpátky na předměstí – ke kanceláři Hollise LaCroixe. Bylo pozdě, možná už tam nebude. Ale v telefonu jsem měla fotku jeho řidičáku a byla jsem připravená ji použít.

Kapitola 6

Elodie

Nesnáším podlézání. A z podlézání fešákovi, jako je Hollis, se mi fakt zvedá žaludek.

Ale tu práci jsem chtěla.

Hodně jsem ji chtěla. Obzvlášť potom, co jsem poznala Hailey a zjistila, že si rozumíme. Takže i když to znamenalo připlazit se s ocasem mezi nohama, dneska nebudu kočka, ale myš.

Stála jsem před domem na adrese uvedené v jeho řidičáku. Zvedla jsem ruku, abych zaklepala, a nechala ji zase klesnout.

Panebože, proč musí vypadat tak zatraceně hezky? Štíhlý, sebejistý, silný – sochař by zaplakal a já jsem si vzpomněla na všechny muže, které jsem s vášní nenáviděla. Nechtěla jsem, aby se mi líbil.

Napřímila jsem se a pevně, odhodlaně zaklepala na dveře. Navenek jsem se tvářila sebejistě, ale uvnitř jsem se krčila a doufala, že nebude doma.

Smůla.

Dveře se otevřely a Hollis se okamžitě zamračil.

Vrhla jsem se do toho po hlavě.

„Chtěla bych se omluvit za včerejšek. Přišla jsem to napravit. Ta nehoda byla moje vina.“

Ticho. Z Hollisovy tváře se nedalo nic vyčíst. Věděla jsem, že muset nechat auto opravit je nepříjemné, ale není to takové, jako bych přejela kotě nebo něco na ten způsob. Bohužel, ticho mezi námi mi jen umožnilo vstřebat pěkné vzezření muže stojícího přede mnou. A štvalo mě, že v domácím oblečení vypadá ještě líp než v drahém obleku, co měl na sobě včera.

„Vážně mě chcete vykoupat v tom, že neumím pořádně parkovat? Nejsou určitý skupiny lidí chráněný federálním zákonem?“

Hollis nakrčil obočí. „Nejsem si jistej, že špatný řízení spadá mezi ústavou chráněné atributy jako rasa, pohlaví nebo náboženský přesvědčení.“

Mávla jsem rukou. „To je jedno. A mezi námi, nejsem špatná řidička. Jen špatně parkuju.“

Hollis zamžoural. Měla jsem pocit, že odhaduje mou upřímnost a snaží se prokouknout můj výstup. Nebyl to typický muž, s jakými jsem pracovala – mrkání řasami mi nezajistí přístup tam, kam jsem se snažila dostat. Ale stála jsem zpříma a udržela oční kontakt. Když neobstojím, bude to jen moje vina.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Boháč z Park Avenue.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.