Bruce W. Cameron

Psí slib

Ikar

Přeložila Renata Tetřevová

A Dog’s Promise

Copyright © 2019 by W. Bruce Cameron

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4270-4

Gavinu Poloneovi, příteli, ochránci zvířat,

popírači kalorií, laptopovému kritikovi

a jednomu z nejdůležitějších lidí,

díky kterým se má práce dostala

k tolika lidem na celé planetě.

PROLOG

Jmenuju se Bailey. Měl jsem mnoho jmen a žil mnoho životů, ale teď si říkám Bailey. Je to dobré jméno a já jsem hodný pes.

Dokud jsem nepřišel sem, žil jsem na mnoha místech, ale farma z nich byla nejkrásnější. Tohle místo nemá žádné jméno, ale jsou tu nekonečné zlatavé břehy a hromady klacíků, balonků i pískacích hraček, které se přesně vejdou do tlamy. Jsou tady všichni, kteří mě kdy milovali – a mají mě rádi dodnes. Samozřejmě že tu pobývá i mnoho, mnoho psů, protože bez nich by to nebylo dokonalé.

Miluje mě hodně lidí, protože jsem pod mnoha jmény prožil mnoho životů. Byl jsem Toby a Molly a Ellie a Max a Kámo a Bailey. S každým jménem jsem vstupoval do života z jiného důvodu. Můj současný úděl je prostý – jsem tu se svými lidmi a miluji je. A možná že právě tohle je můj hlavní úkol od samých počátků.

Tady neexistuje žádná bolest, jen radost z lásky, která mě obklopuje ze všech stran.

Čas tu plynul pokojně, dokud si se mnou můj chlapec Ethan a moje dívka CJ nepřišli popovídat. CJ je Ethanova dcera. Když se přiblížili, hned jsem nastražil uši, protože ze všech lidí, o které jsem se kdy staral, právě tito byli v mých životech nejdůležitější. Dnes se chovali přesně tak, jak to lidé dělávají, když něco po psech chtějí.

„Ahoj, Bailey, ty jsi ale hodný pes,“ přivítal mě Ethan. CJ mě laskavě pohladila po kožíšku.

Chvilku jsme nedělali nic, jen sdíleli oboustrannou lásku.

„Vím, že si uvědomuješ, že jsi už kdysi žil, Bailey. Vím, že jsi měl velmi významný úkol. Zachránil jsi mě,“ usmál se Ethan.

„A zachránil jsi i mě, Bailey, Molly, Maxi,“ dodala CJ.

Sotva CJ vyslovila ta jména, hned jsem si vybavil, jak jsem ji kdysi doprovázel na její životní pouti. Zamával jsem při té vzpomínce ocasem. CJ mě objala. „Na světě není nic hlubšího než psí láska,“ zašeptala Ethanovi.

„Je bezvýhradná,“ souhlasil Ethan a pohladil mě po hlavě.

S rozkoší jsem přivřel oči. Bylo to nádherné.

„Musíme tě o něco poprosit, Bailey. Je to moc důležité a zvládneš to jen ty,“ sdělil mi Ethan.

„Jestli se ti to ale nepovede, nevadí. Stejně tě budeme mít rádi, můžeš se sem vrátit a být tu s námi,“ ujišťovala mě CJ.

„Ale povede. Je to přece náš Bailey,“ namítl Ethan a usmál se. Vzal moji hlavu do dlaní. Kdysi mu ruce voněly farmou a teď prostě jen jím. Upřeně jsem se na něj podíval, protože kdykoli se mnou můj chlapec mluvil, čišela z něj láska. „Potřebuji, aby ses vrátil, Bailey, a splnil slib. Nežádal bych tě o to, kdyby to nebylo nutné.“

Hlas měl vážný, ale nezlobil se na mě. Lidé umí být šťastní, smutní, milující, rozzlobení a mívají spoustu dalších emocí. Obvykle mi stačí slyšet jejich hlas a hned vím, jak se cítí. Psi bývají většinou především šťastní, což je důvod, proč nepotřebujeme mluvit.

„Tentokrát to bude jiné, Bailey,“ radila mi CJ. Mrkl jsem na ni. Byla laskavá a i ona mě milovala. Nicméně teď jsem vnímal úzkost a obavy, a tak jsem se k ní přitulil, aby mě mohla obejmout pevněji a uklidnit se.

„Nebudeš si nic pamatovat,“ ujal se slova Ethan. „Žádný ze svých bývalých životů. Ani mě, ani farmu, ani tohle místo.“

„Vlastně ne tak docela,“ namítla CJ. „Nevybavíš si detaily, ale budeš moudrý pes, Bailey. Stará duše.“

„A teď přijde to nejtěžší, Kámo. Nebudeš si dokonce pamatovat ani mě. Zapomeneš i na CJ.“

Ethan byl smutný. Olízl jsem mu ruku. Psi jsou tu přece na zahánění smutku.

„Ale ne navždy,“ pohladila mě CJ.

Ethan kývl. „Správně, Bailey. Ne navždy. Až se příště uvidíme, nebudu vypadat takhle, ale ty mě poznáš a hned si na všechno vzpomeneš. Na všechny své životy. Všechno se ti vybaví. A možná pak i pochopíš, že jsi anděl, který pomáhal splnit velmi důležitý slib.“

CJ se ošila a Ethan se na ni podíval. „On nezklame,“ trval na svém. „Vždyť je to můj Bailey.“

1. KAPITOLA

Na samém počátku jsem vnímal jen matčino mlíčko a konejšivé teplo jejích struků, když jsem jedl. Uplynul nějaký čas, než jsem začal vnímat okolí a uvědomil si, že se o matčinu péči dělím s bratry a sestrami, kteří se vrtěli a snažili se mě odstrčit stranou. Maminka mě ale milovala. Poznal jsem to, když mě konejšila čenichem a čistila jazykem. A já miloval ji.

Naše doupě mělo kovovou podlahu a stěny, ale matka nám v zadní části udělala teplý pelíšek z kusu látky. Jakmile jsme se sourozenci prohlédli a naučili se trochu chodit, abychom mohli zkoumat okolí, zjistili jsme, že povrch pod našimi tlapkami je nejenom tvrdý a kluzký, ale také studený. Na dece nám bylo mnohem lépe. Když foukalo, plachtová střecha nám nad hlavami drnčela.

Nic nás však nezajímalo tolik jako úžasná, prázdná, obdélníková díra před doupětem, kterou k nám pronikalo světlo a báječné pachy zvenčí. V tom místě podlaha vyčnívala ven a matka tudy často odcházela do neznáma. Drápky jí přitom ťukaly o kov a najednou… zmizela.

Vyskočila do světla a byla pryč. My štěňata jsme se mezitím schoulila k sobě, abychom se zahřála a navzájem utěšila, dokud jsme všichni neusnuli. Cítil jsem, že bratři a sestry se stejně jako já bojí, že se maminka už nikdy nevrátí. Ona však pokaždé přišla. Objevila se uprostřed obdélníkové díry stejně rychle, jako když odcházela.

Když se nám zostřil zrak a zlepšila koordinace pohybu, společně jsme sebrali odvahu a následovali její pach na samou hranu našeho příbytku, ale měli jsme velký strach. Za převisem lákal svět neodolatelnými možnostmi, ale to bychom napřed museli překonat nemožnou vzdálenost. Doupě bylo nad zemí a my nechápali, jak maminka dokáže seskočit a pak vyskočit zpátky k nám.

Měl jsem bratra, kterému jsem říkal Tlusťoch. Spolu se sourozenci jsme trávili většinu času tím, že jsme se ho snažili odstrčit. Když se na mně uvelebil, aby se mu líp spalo, měl jsem pocit, že mi chce rozplácnout hlavu. Snažil jsem se vymanit, ale nebylo to snadné, jelikož všude kolem byli další bratři a sestry. Tlusťoch měl stejnou bílou lysinku a hruďi šedo-černo-bílou srst jako my ostatní, ale mnohem silnější kosti a celkově i tělo. Jakmile si maminka potřebovala od nás odpočinout, přestala nás kojit a vstala, Tlusťoch pokaždé kňoural nejdéle z nás a stále chtěl jíst, zatímco my ostatní jsme už byli sytí a chtěli si hrát. Nemohl jsem si pomoct, ale lezl mi na nervy. Maminka byla hubená, až jí vylézala žebra, a dech jí kysele páchl nemocí, zatímco baculatý Tlusťoch stále neměl dost.

A právě Tlusťoch se potloukal příliš blízko hrany římsy a větřil, možná se nemohl dočkat, až se maminka zase vrátí, aby ji mohl vysávat. V jednu chvíli se nebezpečně natahoval přes okraj, a najednou byl pryč. Spadl. Slyšeli jsme žuchnutí.

Nebyl jsem si jistý, jestli ho mám litovat.

Tlusťoch začal vyděšeně kvílet. Jeho strach byl nakažlivý. Poplašeně jsme se k sobě přitiskli a začali pofňukávat.

Hned jsem věděl, že já k okraji římsy nepůjdu. Bylo to nebezpečné.

A potom Tlusťoch dočista zmlkl.

V doupěti okamžitě zavládlo ticho. Pochopili jsme, že se Tlusťochovi stalo něco, co by mohlo příště zasáhnout i nás. Tiskli jsme se k sobě, ani jsme nepípli.

Něco hlasitě zaskřípalo a na římse se objevila matka, Tlusťocha v mordě. Položila ho mezi nás a on se samozřejmě hned dožadoval jídla, jako by se před chvílí vůbec nic nestalo. Jsem si jistý, že jsem nebyl jediné štěně, které si v tu chvíli pomyslelo, že by nám vůbec nevadilo, kdyby maminka nechala Tlusťocha svému osudu.

Té noci jsem ležel na jedné své sestře a dumal nad tím, co jsem se právě naučil. Hrana římsy je nebezpečné místo, které navzdory omamným vůním světa za riziko nestojí. Usoudil jsem, že se budu držet pelíšku. Tam budu v naprostém bezpečí.

Za několik dní se však ukázalo, jak moc jsem se zmýlil.

Matka spala zády k nám, což rozrušilo sourozence, zejména Tlusťocha, jelikož jsme cítili vůni mléka, k němuž jsme se ale nedostali. Nikdo z nás nebyl dost silný na to, aby ji přelezl, a ona ležela tak, že jsme se kolem hlavy nebo ocasu nedostali.

Náhle zvedla hlavu, protože jsme zaslechli zvuk, který se v okolí ozýval velmi často – vrčení stroje. Zatím pokaždé zesílil a pak zeslábl, ale tentokrát se blížil a pak se to, co ho vydávalo, zjevně zastavilo. Něco bouchlo a matka vstala, hlavou nadzvedla pružný strop, uši poplašeně stažené dozadu.

Něco se blížilo, údery sílily. Matka se stáhla dozadu a my následovali jejího příkladu. Nikdo z nás už nemyslel na mlíčko, dokonce ani Tlusťoch.

Na obdélníkovou díru padl stín. Ozvala se rána a vnější svět přestal existovat. Náhle jsme nemohli nikam, zůstali jsme uvěznění. Maminka zrychleně dýchala, bělmo pod očima se jí zvýraznilo. Bylo nám jasné, že se stalo něco příšerného. Zkusila se dostat ven vrchem, plachta však byla přivázaná příliš pevně. Nakonec dokázala vystrčit jen špičku nosu.

Podlaha se rozkolísala. Ozvala se další rána, po které se povrch pod našimi tlapkami začal třást. Doupě se prudce naklonilo a my po hladkém kovu sklouzli k jedné straně. Mrkl jsem na maminku, jež se pomocí roztažených drápů snažila udržet se na nohou. Nemohla nám pomoct. Sourozenci žalostně kníkali a snažili se k ní dostat, ale já se držel zpátky a soustředil se, abych neupadl. Nechápal jsem, jaká síla to s námi cloumá, ale bylo mi jasné, že pokud se bojí matka, tak já bych měl být vyděšený.

Rámus a otřesy trvaly tak dlouho, až mě napadlo, jestli to takhle nepotrvá navěky. Maminka se bude pořád bát a já se budu klouzat ze strany na stranu, aniž bych tomu dokázal zabránit. A pak nás najednou velká síla odhodila až úplně dozadu. Sesypali jsme se na hromadu, jenže v ten samý okamžik veškerý hluk a s ním související údery zázračně ustaly.

Maminka se ale pořád bála. Sledoval jsem, jak zbystřila, když se ozvala kovová rána. Prudce se otočila za zvukem, který přicházel z míst, kde bývala římsa vedoucí do světa.

Všiml jsem si, jak vycenila zuby, a dostal jsem hrozný strach. Moje klidná, laskavá maminka rázem připomínala divokou šelmu. Naježila se a oči měla chladné jako kámen.

Římsa s třesknutím spadla a najednou se tam místo ní objevil člověk. Ačkoli jsem takovou bytost nikdy předtím neviděl, instinkt mi hned napověděl, na koho se dívám. Jako bych cítil jeho dotek nebo si pamatoval, jaké to je, když se ocitnete v jeho blízkosti. Všiml jsem si hustých chlupů pod nosem, kulatého břicha a vytřeštěných očí.

Maminka se vrhla vpřed, zuřivě zacvakala čelistmi a varovně zaštěkala.

„Jééé!“ Muž ohromeně odskočil a zmizel z dohledu. Matka nepřestávala štěkat.

Sourozenci ztuhli bezmocným strachem. Matka se vrátila k místu, kde jsme se tiskli k sobě, pěnu v mordě, uši stažené a srst zježenou. Vyzařoval z ní mateřský vztek. Cítil jsem to, ostatní štěňata to cítila rovněž a onen neznámý muž nepochybně také.

A pak, tak náhle, až jsme sebou trhli, se římsa přibouchla k doupěti. Slunce zmizelo a v doupěti se zešeřilo. Dovnitř pronikalo jen sporé světlo vrchem.

Nastalo ticho stejně hlasité jako předtím matčino vrčení. V přítmí jsem se díval, jak se sourozenci pomalu uvolňují, i když se pro všechny případy seskupili kolem matky. Ta si smířlivě povzdechla a ulehla, aby je nakojila.

Přemítal jsem, co se právě stalo. Maminka se bála, ale dokázala změnit strach v něco divokého. Ten člověk se rovněž bál, jenže se zmohl jen na poplašený výkřik. Pocítil jsem zvláštní klid, jako bych pochopil něco, co má matka ne.

Nakonec to ale nebyla pravda. Vlastně jsem nepochopil vůbec nic.

Za nějaký čas se maminka vydala ke zvednuté římse a očichala horní okraj. Opřela hlavu o plachtu, mírně ji zvedla a doupě zalilo světlo. Vzápětí tiše zavrčela a mně zamrazilo.

Zaslechli jsme křupavé zvuky, které jsem si spojil s tím člověkem, a vzápětí i hlasy.

„Chceš se podívat?“

„Ne, jestli je tak vzteklá, jak říkáš. Kolik tam má štěňat?“

„Možná šest. Odhadem. Než jsem stačil pořádně podívat, skočila po mně. Asi by mě rafla.“

Usoudil jsem, že si o něčem povídají. Podle čichu byli jen dva.

„Proč jsi vlastně nechal zadní dveře otevřený?“

„Ani nevím.“

„My ale ten pickup potřebujeme. Musíš se dostat dovnitř.“

„Jo, ale co štěňata?“

„Hodíš je do řeky. Máš zbraň?“

„Cože? Ne, nic takového nemám, propánajána.“

„V dodávce je pistole.“

„Já štěňata střílet nebudu, Larry.“

„Myslel jsem na fenu. Až bude po ní, příroda se o štěňata postará.“

„Larry…“

„Tak poslechneš?“

„Ano, pane.“

„Tak dobrá.“

2. KAPITOLA

Během vteřiny jsme byli zase zpátky vzadu, znovu zaskočení zvuky a kodrcáním, které jsme nechápali. Přesto mě právě tato konkrétní část celého podivného dne děsila méně než ty ostatní, protože se opakovala. Bylo hloupé věřit, že hluk skončí, přestaneme se kymácet, znovu se objeví římsa, maminka bude vrčet a štěkat, člověk křičet a my se opět ocitneme ve tmě? Tentokrát mě víc než předtím zaujaly pachy pronikající celtou plácající střechy a kovovými stěnami doupěte. Tam někde venku byl zajímavý svět plný báječných exotických vůní.

Když nás pohyb sklepal na jednu hromadu a vibrace ustaly, maminka strnula. Všichni jsme hned poznali, že je venku člověk. Když se ale chvíli kromě maminčina zrychleného dýchání nic nedělo, všiml jsem si, že ji Tlusťoch obchází, zcela soustředěný jen na to jedno. Mně však bylo jasné, že mamka nás právě teď krmit nebude.

Ozvaly se hlasy. Tohle už jsem zažil, a tak jsem zazíval.

„Fajn, nejsem si jistý, jak to bude fungovat.“ Tak tohohle člověka jsem ještě neslyšel, řekl jsem si.

„A co kdybych neotevíral zadní dveře, ale místo toho stáhnul plachtu? To mluvil muž, který předtím ječel.

„Musíme se soustředit na fenu. Máme jen jednu šanci. Jakmile uvidí, co chystáme, zkusí utéct.“

„Dobře.“

„Zapomněl jsem se zeptat. Povídals, že máš zbraň?“ zeptal se nový hlas.

„Jo,“ přitakal ten známý.

„Půjčíš mi ji? Nebude ti to vadit?“

„Kdepak, vůbec ne. Ještě nikdy jsem z pistole nestřílel.“

Podíval jsem se na maminku. Zdálo se, že už není tak rozčilená. Možná že se všichni psi uklidní, když se něco pořád a pořád opakuje.

Ozvalo se zvláštní cvaknutí. „Připravený?“

„Jo.“

Něco hlasitě prásklo, po obou stranách našeho doupěte se objevily ruce a zničehonic dovnitř proniklo denní světlo. Muži odhrnuli střechu a shlíželi na nás. Maminka zlověstně zavrčela. Byli dva. Toho s chlupatou tváří jsem už znal. Vedle stál vyšší člověk s hladkým obličejem a hustou srstí na hlavě.

Ten s hladkou tváří se usmál, bílé zuby se zaleskly. „Dobrá, děvče. A teď se nehýbej. Bude to tak lepší.“

„Předtím po mě vyjela,“ ozval se vousatý muž.

Ten s hladkým obličejem se na něj ostře podíval. „Vážně tě kousla?“

„Ne, vlastně ne.“

„To rád slyším.“

„Nevypadá ale přátelsky.“

„Má štěňata. Chrání je.“

Maminka zavrčela ještě hlasitěji a tentokrát vycenila i zuby.

„To je v pořádku,“ chlácholil ji člověk s hladkým obličejem. „Nehýbej se.“

„Pozor!“

Drápy zaškrábaly, maminka se otočila k otevřené straně doupěte, vyšvihla se přes okraj a zmizela. Sourozenci okamžitě zareagovali stejně a vyrojili se stejným směrem.

„Tohle mě asi mohlo napadnout,“ zasmál se muž s hladkou tváří. „Viděls, jak byla hubená? Ta už dlouho žádný domov nemá. I když jsem se ji snažil uklidnit, stejně mi nevěřila.“

„Byla ale dost velká.“

„Asi kříženec malamuta, řekl bych. A tahle mrňata vypadají ještě trochu jinak. Že by měla i trochu krve z dánské dogy?“

„Hele, díky, žes z pistole vyndal ten náboj. Já bych to neuměl,“ zavrtěl hlavou vousáč.

„Vytáhl jsem i zásobník. Nemůžu uvěřit, že ti ji klidně dal s nábojem v komoře. To je nebezpečné.“

„No jo. Stěžovat si ale nebudu, je to můj šéf. Neřekneš nikomu, že jsem ho neposlechl, že ne? Nerad bych měl kvůli tomu průšvih.“

„Pověz mu, že jsi udělal, co nařídil. Koneckonců ti nezbyly žádné náboje.“

Když muži sáhli do našeho doupěte, sourozenci reagovali různě. Někteří se krčili strachem, ale jiní, například Tlusťoch, vrtěli podřízeně ocásky.

„Můžu se podívat na štěňátka?“ Třetí, vysoký hlas mě překvapil, a tak jsem zvedl hlavu.

„Jistě, Avo, tady jsou.“ Muž s hladkou tváří zvedl do vzduchu malého človíčka. Uvědomil jsem si, že je to holčička. „Štěňátka!“ vyjekla pronikavě a nadšeně zatleskala.

Muž postavil dívku zpátky na zem. „A teď je vyndáme.“

Obratně mě zvedl a přemístil do košíku k sourozencům, kteří vykukovali ven s předními tlapkami po stranách a zdviženými nosy.

Holčička nás sledovala a usmívala se. Zvědavě jsem si ji prohlížel. Vycházely z ní zajímavé pachy – sladké, kořeněné a květinové.

„Dobrá, Avo, odneseme mrňata do tepla.“

Košík se zvedl, náš svět se znovu zakymácel, ale tentokrát to bylo horší, protože maminka s námi nebyla. Soustředil jsem se hlavně na to, aby na mě Tlusťoch neupadl.

Najednou byl vzduch teplejší. Nové doupě se přestalo kymácet. Holčička mezi námi zalovila rukou, a když mě zvedla ke svému obličeji, zjistil jsem, že se mi její dotek líbí. Pozorně si mě zblízka prohlížela světlýma očima a já měl sto chutí ji olíznout, ačkoli netuším proč.

„Máme problém, Avo,“ poznamenal muž s hladkou tváří. „Můžeme je krmit z láhve, ale bez matky si nejsem jistý, jestli přežijí.“

„Postarám se o to!“ vypískla okamžitě holčička.

„Já vím, ale dnes večer se domů dostaneme pozdě, což tvoji matku určitě nepotěší.“

Dívenka ze mě nespouštěla oči a já na ni nadšeně civěl. „Tohohle si chci nechat.“

Muž se zasmál. „To nejspíš nepůjde, Avo. Začneme s krmením.“

Všechno bylo naprosto nové. Když mě holčička překlopila na záda a sevřela mě mezi nohama, ošíval jsem se nepohodlím, ale pak mi přiložila nějakou malou věc k čumáčku a já uvnitř ucítil mlíčko. Uchopil jsem tu věc do tlamičky jako struk, důkladně jsem nasál a odměnou mi bylo dobré a sladké jídlo.

V doupěti s matkou noc přicházela postupně, avšak na tomto místě nastala tma tak náhle, že jsem cítil, jak sebou několik sourozenců poplašeně trhlo. Bez matky jsme měli strach a trvalo dlouho, než jsme usnuli. Uvelebil jsem se na Tlusťochovi, což bylo mnohem lepší, než kdyby tomu bylo naopak.

Příští ráno se holčička s mužem vrátili, znovu nás překulili na záda a nakrmili. Věděl jsem, že sourozenci rovněž jedli, protože jim na tlamičkách ulpěl pach mléka.

„Musíme jejich matku nalákat zpátky, Avo,“ prohlásil muž. „Nedokážeme jim dát tolik potravy, kolik potřebují.“

„V pondělí nepůjdu do školy,“ odpověděla dívka.

„To nejde.“

„Ale, tati…“

„Avo, vzpomeň si, jak jsem ti vysvětloval, že se občas ujmeme zvířat, která nedokážeme zachránit, protože jsou nemocná nebo se k nim někdo hodně zle choval? Tahle štěňata jsou nemocná. Mám tady na starosti i jiné a právě teď jsem na to úplně sám.“

„Prosím!“

„Možná se jejich matka vrátí, ano, Avo? Doufejme, že bude štěňata postrádat.“

Usoudil jsem, že se dívka jmenuje Ava. O chvíli později si mě vzala do náruče. Cítil jsem teplo a bezpečí. Vynesla mě ven na chladný vzduch a tiskla si mě k hrudi.

Ucítil jsem matku, dříve než jsem ji zahlédl. Ava se prudce nadechla.

„Ty jsi maminka?“ zeptala se tichým hláskem.

Matka se vynořila z hustého porostu a váhavě se plížila travou k nám. Když holčička promluvila, sklonila hlavu. Nedůvěra vyzařovala z každého jejího kroku.

Ava mě postavila na zem a začala ustupovat až k samým dveřím budovy. Viděl jsem, jak matka obezřetně dívku sleduje.

„Tati! Matka přišla!“ pronikavě zakřičela Ava. „To je v pořádku, děvče,“ přinutila se k mírnějšímu tónu. „Pojď se podívat na svoje miminko.“

Dumal jsem, co se to vlastně děje.

3. KAPITOLA

Ava zaplácala dlaněmi do stehen. „Prosím, pojď. Paní pejsková! Prosím! Jestli svoje děti nezachráníš, umřou.“

Přestože jsem nerozuměl, postřehl jsem v jejích slovech bolest. Usoudil jsem, že takto vypjatou situaci musí vyřešit štěně. Otočil jsem se k mamince zády a rozhodl se. Ačkoli jsem ji miloval, v hloubi duše jsem věděl, že patřím k lidem.

„Paní pejsková, pojď si pro svého chlapečka!“ zavolala Ava. Zvedla mě a odnesla dveřmi do chodby budovy. Matka se vydala k prahu, ale tam se podezřívavě zastavila, ani se nepohnula.

Ava mě postavila na podlahu. „Chceš svoje miminko?“

Nevěděl jsem, co mám dělat. Matka i Ava byly zjevně nervózní. Cítil jsem jejich úzkost. Čišela z matčina kyselého dechu i z dívčiny kůže. Zmateně jsem zakňoural a zavrtěl ocáskem. Malinko jsem se pohnul k matce, a to zřejmě všechno rozhodlo. Maminka popošla o pár krůčků dovnitř, oči ze mě nespouštěla. Náhle jsem si vzpomněl, jak nedávno přinesla v mordě Tlusťocha, a hned mi bylo jasné, co se stane. Přišla si pro mě.

V tu chvíli se za ní zabouchly dveře. Ten zvuk ji zjevně vyděsil. Se staženýma ušima dočista zpanikařila. Pobíhala chodbou sem a tam, až nakonec proběhla postranními dveřmi. V okně jsem si všiml muže s hladkou tváří a zničehonic jsem na něj zavrtěl ocáskem.

Když seskočil z okna, následoval jsem matčin pach do malé místnosti. V zadní části stála lavice, pod kterou se matka schovala. Lapala po dechu, tvář staženou strachem.

Vycítil jsem, že za mnou ve dveřích stojí holčička s mužem.

„Nepřibližuj se, Avo,“ ozval se muž. „Hned se vrátím.“

Chtěl jsem utíkat za maminkou, ale dívka mě vzala do náruče. Mazlila se se mnou a já se nadšeně vrtěl.

Matka se nepohnula a dál se krčila k zemi. Po chvíli se znovu objevil muž a silně voněl po mých sourozencích. Položil naši klec na zem a otevřel dvířka. První vylezl Tlusťoch a za ním se vybatolili další. Jakmile zahlédli matku, horempádem se rozeběhli k ní. Ta vylezla z úkrytu, nastražila uši a pozorně sledovala Avu. Brzy se ale na ni sesypala kníkající štěňata, a tak si lehla vedle lavice a potomky začala kojit.

Holčička mě postavila na zem a já utíkal za rodinou.

„Tak tohle se ti povedlo, Avo! Udělala jsi to skvěle!“ pochválil dívenku muž.

Zjistil jsem, že muži Ava říká Tati a ostatní lidé v budově Sam. To na mě bylo moc složité, a tak jsem o něm časem začal uvažovat jako o člověku jménem Sam Táta.

Ava nebývala v domě pořád, dokonce ani ne každý den. Já jsem ji nicméně považoval za svoji holčičku, která patří mně a nikomu jinému. V naší velké místnosti byli i další psi, které jsem v jejich nedalekých kotcích vídal, cítil a slyšel. Jedním z nich byla i psí matka jako ta naše. Vzduchem se šířila vůně jejího mléka a slyšel jsem kníkání štěňat z jiného vrhu, které přicházelo ze vzdáleného kouta rozlehlého prostoru. Zaznamenal jsem i přítomnost jiných zvířat. Jejich silný neznámý pach se linul z jiné části budovy a já jsem dumal, co to tak může být.

Život v kovovém doupěti s řinčící střechou mi připadal na hony vzdálený. Maminka měla znenadání mléka mnohem víc než předtím a bylo také výživnější. Dech jí už nečpěl.

„Přibrala, přestože kojí. To je dobře,“ sdělil Sam Táta Avě. „Až je odstaví, přemístíme ji a najdeme jí nový trvalý domov.“ Matka se Sama Táty stranila, ale časem začala ochotně chodit za Avou, která jí říkala Kiki.

Na mě holčička volala Bailey a já časem pochopil, že je to moje jméno. Tlusťoch byl Budha a jména dostali i ostatní sourozenci. Celé dny jsme si hráli v našem kotci nebo na travnatém dvoře obklopeném vysokým dřevěným plotem.

Žádný ze sourozenců nechápal, že Ava a já jsme si vytvořili mimořádný vztah, a tak se na ni sesypali, kdykoli otevřela kotec. Nakonec jsem byl ve střehu vždy, když holčička vstoupila do velké místnosti, abych byl připravený, kdyby nás chtěla pustit ven.

Fungovalo to! Vzala mě do náruče, zatímco ostatní štěňata se hemžila kolem a pravděpodobně záviděla. „Ty se nějak těšíš, Bailey. Víš, co se děje?“

Nesla mě, protože jsem byl jedinečný, zatímco zbytek sourozenců běžel chodbou za námi. Ava otevřela dveře a postavila mě na zem. Okamžitě jsem skočil na Tlusťocha Budhu. „Hned se vrátím!“ slíbila Ava.

Byli jsme už dost vyspělí, a tak jsme při běhu neklopýtali. Tlusťoch Budha se vrhl na tvrdý pryžový balón a my všichni se sesypali na něj. Uspokojilo mě, že nejsem jediný, komu vadí, že ho bratr utiskuje.

Dveře se znovu otevřely a já se s úžasem díval, jak Ava pokládá do trávy další tři nová štěňata! Hned jsme se k nim přiřítili, očichali je, vrtěli ocásky a lezli po nich, abychom jim ožužlali uši.

Byli to dva kluci a jedna holka. Fenka měla na těle krátkou hnědou srst, černou hlavu a bílou náprsenku, pejsci bílou lysinku. Když jsme si k sobě přičichli, zdálo se mi, že ostatní štěňata na dvoře přestala existovat, a nevzpamatoval jsem se, ani když do mě nějaký nešika drcnul. Jakmile se černohlavá fenka rozeběhla po trávě, pelášil jsem za ní.

Takhle jsme se začali stýkat pravidelně a Ava říkala fence Lacey. Lacey byla přibližně stejně stará jako já. Měla svalnaté, ale kompaktní tělo a jiskrné černé oči. Vyhledávali jsme jeden druhého a s výlučnou oddaností si spolu hráli. Neumím vysvětlit proč, ale zdálo se mi, že patřím víc k Lacey než k Avě. Když jsem spal, zdálo se mi, jak spolu skotačíme, a když jsem byl vzhůru, větřil jsem, jestli mezi pachy ostatních zvířat nezachytím i ten její. Jedinou skvrnkou na mém báječném životě byl fakt, že nás s Lacey nedali do jednoho kotce.

Poté co nás maminka začala odhánět od struků, Sam Táta nám přinesl mističky s kaší. Tlusťoch Budha zjevně usoudil, že dokáže jíst, jen když bude v té kaši šlapat. Nové jídlo mi otevřelo nové obzory. Snil jsem o něm stejně často jako o Lacey.

Jakmile nás konečně dali s Lacey do jedné klece, měl jsem obrovskou radost. Sam Táta nás odnesl na místo, kterému říkal „dodávka“. Byla to kovová místnost s vysokými stěnami. Psí klece byly naskládané na sobě, třebaže uvnitř jsem cítil i záhadnou vůni nějakého jiného nepřítomného zvířete. Bylo mi to ale jedno. Ava si všimla, jak se máme s Lacey rádi, a správně usoudila, že potřebujeme být pořád spolu. Lacey si lehla na záda a já jí žvýkal krk a mordu. Břicho měla téměř bílé a srst stejně hustou a krátkou jako na zádech, což byl pravý opak mých dlouhosrstých šedých sourozenců s bílou lysinkou na čumáku. Když jsem se nad tím zamyslel, dospěl jsem k závěru, že asi vypadám podobně. Lacey měla moc jemné a teplé uši. Opatrně jsem je oždiboval a čelist se mi chvěla náklonností.

„Tati, budou na té adopční akci i kočky?“ zeptala se Ava.

„Ne. Jen psi. Kočky budou za dva měsíce. Květen je začátek toho, čemu říkáme sezóna koťat.“

Dodávka s námi kodrcala stejně jako tehdy, když jsem poznal Sama Tátu a Avu. Cesta trvala tak dlouho, že jsme s Lacey usnuli, já s tlapkou v její tlamě.

Najednou kodrcání ustalo a my se probudili. Strana dodávky se otevřela a já zachytil učiněnou záplavu psích pachů!

Všichni jsme kňučeli, dychtiví vyběhnout a nové místo důkladně prozkoumat. To se ale nestalo. Sam Táta místo toho začal vytahovat jednu klec po druhé. Když přišla řada na nás, s Lacey jsme se přitiskli k podlaze. Sam Táta nás zvedl a mně se při tom zhoupl žaludek. Postavil nás na písek, ale pořád jsme byli uvnitř. Naproti jsem viděl Tlusťocha Budhu a další dva bratry a uvědomil jsem si, že venku jsou všichni psi z dodávky. Klece byly uspořádány do kruhu. Začali jsme čenichat a pak mi Lacey vylezla na záda a začala se vrtět. Viděl jsem, jak se kolem klecí shromáždili mladí i staří lidé, ale většinou jsem si všímal výhradně Lacey.

Pak ze mě Lacey seskočila a já si všiml, nač zírá – na dívku ne o moc starší než Ava, ovšem na pohled úplně jinou. Ava měla světlé vlasy, oči i pleť, zatímco tohle děvče bylo černovlasé, tmavooké a s tmavším odstínem kůže. Nicméně voněla velmi podobně jako Ava – sladce a ovocně.

„Ach, ty jsi to nejkrásnější štěňátko. Jsi nádherná,“ zašeptala holčička. Když prostrčila prsty pletivem, přímo sršela obdivem a Lacey jí ruku olízala. Přitočil jsem se, aby mě také pohladila, ale dívka věnovala pozornost jen Lacey.

„Tohle je Lacey,“ ozval se Sam Táta a sklonil se. „Zjevně je v ní hodně z boxera.“

„Tuhle jedinou chci!“ prohlásila nová holčička.

„Tak zavolej rodiče a já ji pustím, aby sis s ní mohla pohrát,“ nabídl jí Sam Táta. Dívka odskotačila a my se na sebe s Lacey nechápavě podívali.

Velmi brzy se objevil muž přibližně ve věku Sama Táty a doprovázel ho chlapec větší a starší než Ava. Zavrtěl jsem ocáskem, protože jsem ještě nikdy předtím kluka neviděl. Byla to mužská verze holčičky!

„Tahle štěňata jsou ze stejného vrhu?“ zeptal se Nový muž. Hoch stál s rukama v kapsách a držel se zpátky. Ještě nikdy jsem se nesetkal s někým, kdo by si nechtěl hrát se štěňaty.

„Ne. Myslíme, že otec pejska byl nějaké velké plemeno, možná dánská doga. Štěňata jsou pravděpodobně deset týdnů stará a už teď dost mohutná,“ pokýval hlavou Sam Táta. „Matka se podobá malamutovi. Fenka má jiné rodiče a je to kříženec boxera. Jmenuje se Lacey.“

„Potřebujeme velkého psa.“

„Nuže, pokud nemáte na mysli přímo irského vlkodava, tak většího psa než potomka malamuta a dánské dogy nenajdete. Rozhodně ne statnějšího. Podívejte na jeho tlapy,“ kývl Sam Táta a zasmál se.

„Vaše záchranná stanice je v Grand Rapids? To je pěkná dálka.“

„Ano, to je. Sem jsme přijeli s většími psy. Tady na venkově jsou oblíbení pořádní hafani, ve městech lidé dávají přednost malým. Až se budu vracet, stavím se ve zdejších útulcích a vyzvednu čivavy, jorkšíry a další drobotinu.“

Skulil jsem se na záda, aby se mi Lacey mohla vesele zakusovat do krku. Přistoupila k nám starší žena, připojila se Novému muži a usmála se na nás. Já jsem však neměl čas. Musel jsem se soustředit na hrátky s Lacey.

„Jak jsem řekl,“ pokračoval Nový muž, „zajímá nás větší pes. Chceme ho pořídit pro našeho druhého syna Burkeho. Narodil se s poškozením páteře. Lékaři chtějí s operací počkat, až bude starší, takže je zatím na vozíku. Potřebujeme psa, který mu bude pomáhat, odtáhne vozík a další věci.“

„Aha,“ Sam Táta zavrtěl hlavou. „Existují organizace, které cvičí asistenční psy. Je to dřina. Měl byste některou z nich kontaktovat.“

„Syn tvrdí, že asistenční psi jsou pro lidi, kteří už nemají žádnou naději, že budou chodit. Odmítá takhle speciálně trénovaného psa.“ Nový muž pokrčil rameny. „Burke umí být v jistých… záležitostech paličatý.“

Chlapec s rukama v kapsách si odfrkl a obrátil oči v sloup.

„To stačí, Grante,“ obrátil se na něj Nový muž. Hoch kopl do země.

„Nechcete, aby se váš syn se štěnětem seznámil? Jmenuje se Bailey.“

Nový muž, starší dáma a chlapec ostře vzhlédli. My s Lacey jsme náhlou změnu postřehli a strnuli jsme. Co se asi bude dít?

„Řekl jsem snad něco špatného?“ zeptal se Sam Táta.

„Kdepak, jen že v mé rodině kolují zkazky o psech, co se jmenovali Bailey,“ vysvětloval Nový muž. „Vadilo by, kdybychom na něj volali jinak?“

„Bude to váš pes, takže i vaše volba. Nechcete sem vzít i vašeho druhého syna? Burkeho?“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Pak se starší žena lehce dotkla ramene Nového muže a prohlásila: „Víte, on… on právě teď nechce, aby ho cizí lidé viděli na vozíku. Předtím mu to nevadilo, ale poslední rok je to s ním těžké. V červnu mu bude třináct.“

„Takže mu začíná puberta,“ podotkl Sam Táta suše. „O tom jsem už ledacos slyšel. Naštěstí já mám ještě pár let k dobru – Avě je teprve deset.“

„Myslím, že v tomhle případě to můžu rozhodnout sám,“ prohlásil Nový muž. „Předpokládám, že chcete nějaký poplatek, viďte?“

„Ano a k tomu ještě vyplnit formuláře,“ odpověděl Sam Táta vesele.

Noví lidé poodstoupili a začali si povídat. V tu chvíli se objevila tmavovlasá holčička. Utíkala a za ní kráčeli dva dospělí.

„Tak tohle je ona, tati!“ vykřikla. Klekla si, otevřela klec a vytáhla Lacey. Když jsem chtěl vylézt za ní, zabouchla mi dvířka přímo před nosem.

Odvrátila se a já ji s obavami sledoval. Kam bere Lacey?

4. KAPITOLA

Černovlasá dívenka odnesla Lacey ke dvěma dospělým lidem. Usoudil jsem, že to jsou její rodiče. Snažil jsem se Lacey v jejím náručí sledovat. Nevěděl jsem proč, ale tohle bylo jiné, mnohem hrozivější, než když nás poponášela Ava. Lacey byla stejně zoufalá. Jakmile ji tmavovlasá holčička postavila na zem, ignorovala volání, rozeběhla se zpátky k mé kleci a prostrčila nos mezi pletivem, aby se mě dotkla.

„Lacey!“ zavolala dívka, přivedla rodiče a moji Lacey znovu popadla do náruče.

Nový muž s rodinou se vrátili. Všiml jsem si, jak při pohledu na rodinu holčičky ztuhl. Chlapec Nového muže zvědavě sledoval.

„Zdravím,“ ozval se muž s tmavými vlasy. Nový muž se zachoval zvláštně. Ignoroval tmavovlasého muže, klekl si, vyndal mě z klece a já doufal, že zase budu s Lacey.

„Dobrý den,“ odpověděla tmavovlasému muži starší paní. „Také adoptujete štěně?“

„Beru si Lacey,“ zašveholila černovlasá holčička.

Usoudil jsem, že jde o dvě různé rodiny. Do té první patřila černovlasá dívenka s matkou a otcem, do druhé Nový muž, chlapec a starší žena, která však nevypadala na to, že by byla hochova matka. Ačkoli to byli všechno lidé, každá rodina voněla jinak.

Nový muž mě vzal do náruče a odvrátil se od toho tmavovlasého. „Půjdeme, mami?“ zeptal se poté, co udělal pár kroků. Když mě nesl, proudilo z něj zvláštní napětí.

„Ráda jsem si s vámi popovídala,“ usmála se starší dáma (které Nový muž říkal Mami) na tmavovlasou rodinu, a teprve potom pospíchala za námi. Nový muž na ni počkal, ale ona se na něj zamračila. „Co to mělo znamenat?“ zeptala se tiše. „Ještě nikdy jsem neviděla, že bys byl k někomu tak hrubý.“

Nový muž mě tak tiskl k sobě, že jsem Lacey už neviděl a téměř ji necítil. Zavrtěl jsem se a on mě konejšivě pohladil. „Tys ho nepoznala?“ opáčil. „To je jeden z těch robo-farmářů, co nás chtějí připravit o práci.“

Chlapec utíkal před nás a otevřel postranní dveře auta. Uvnitř jsem viděl dalšího, mladšího hocha, který se na mě usmíval.

„Počkejte!“

Malá Ava se řítila za námi a Nový muž se otočil.

„Chci se rozloučit s Baileym!“

Nacházel jsem se teď v takové výšce, že jsme se s Avou dívali jeden druhému do očí. „Mám tě moc ráda, Bailey. Jsi strašně hodné štěňátko. Nemůžeme si ale nechat každého psa, kterého zachráníme. To by byla chyba. Proto se musíme rozloučit, ale já na tebe nikdy nezapomenu a doufám, že tě zase někdy uvidím!“ Když vyslovila mé jméno, zavrtěl jsem ocáskem a Ava mě pak políbila na čumáček.

A najednou jsem byl v autě. Proč? Co to děláme? Co se stalo s Lacey? Mladší chlapec si mě vzal na klín. Vypadal úplně stejně jako ten starší – stějné tmavé vlasy a světlé oči, stejná vůně chleba a másla. Měl jsem strach, a tak jsem začal pofňukávat.

„Neboj se, kamaráde, všechno je v pořádku,“ zašeptal mladší hoch. Byl jsem vyděšený, ale on si třel svoji tvář o tu moji tak jemně, že jsem ho okouzleně olízl.

Brzy nastoupili i ostatní.

„Můžu řídit?“ zeptal se starší chlapec.

„To bychom nemuseli přežít,“ ušklíbl se mladší.

„Můžeš řídit, až pojedeš sám, Grante,“ vložil se do rozhovoru Nový muž.

„Nechápu, proč jsem dostal řidičák na zkoušku, když to zkoušet nesmím,“ hudral chlapec.

Auto se pohnulo. „Co bylo špatně s tím asijským frajerem?“ chtěl vědět starší kluk.

Nový muž zavrtěl hlavou. „Takhle otázka nestojí. To, že je Asiat, s tím nemá nic společného.“

„Co se stalo?“ vyptával se chlapec, který mě držel.

„Táta se choval divně,“ vysvětloval starší kluk.

„Neomaleně,“ přisadila si Mami.

Nový muž si povzdechl. „Nemáme nic proti čínským Američanům. Vadí nám, co dělají. Skupují farmy a nahrazují zaměstnance různými mašinami. Tím sráží ceny, takže se sotva uživíme. Lidé, kteří předtím nosili domů slušné peníze, teď nemůžou zajistit rodiny.“

„Jasně, chápu, promiň,“ zamumlal starší hoch a odvrátil se.

„Na tebe se otec nezlobí, Grante. Jde o celou tu situaci,“ poznamenala Mami. „Nemám pravdu, Chasi?“

Nový muž zabručel. Mladší kluk mě držel na zádech, hladil na bříšku a nechal mě, aby mu okusoval prsty. „Budu mu říkat Cooper!“ oznámil.

„Nuda,“ ušklíbl se starší hoch.

„To už stačilo, Grante,“ zvýšil hlas Nový muž.

Starší kluk se jmenuje Grant. Tohle byla jedna z věcí, které jsem během následujících několika dní zjistil. Jmenuje se Grant a ten mladší Burke. Paní většinou říkali Babi, takže jsem o ní přestal uvažovat jako o Mami. Ovšem Nový muž, to byla víc než výzva, jelikož ho oslovovali různě. On sám říkal Babi Mami a ona jemu Chasi, jenže chlapci ho oslovovali Tati, což jsem slýchal u Avy, která tak volala na Sama Tátu. Takový zmatek byl na jednoho psa příliš. Osobně jsem začal přemýšlet o Novém muži jako o Chase Tátovi a napadlo mě, jestli se náhodou všichni muži nejmenují Táta.

A na mě všichni volali Coopere. Když jsem byl s Lacey, jmenoval jsem se Bailey, a teď byla pryč a já jsem Cooper. Byl jsem šťastný, že kolem sebe mám milující rodinu, ale částečně jsem pořád doufal, že se objeví Lacey. Vzpomínal jsem na ni a cítil přitom zvláštní hlad, který mě trápil, i když jsem měl plné bříško po večeři. A tahle prázdná bolest mě neopouštěla.

Pokud Burke neležel v posteli, seděl na židli, kterou se rychle přesouval z místa na místo díky dvěma kolům, jež poháněl rukama. Občas se někdo z rodiny postavil za židli a tlačil. Burke chtěl, abych mu seděl na klíně, a já zjistil, že jinak se mě nemůže dotýkat, ačkoli se dokázal sklonit a zakývat prsty. Naučil mě vylézt si na nízkou měkkou stoličku, odkud jsem na něj vyskočil. „Hop, Coopere!“ zavolal, zaplácal dlaněmi o stehna, a jakmile se mi to podařilo, zasmál se. Seděl jsem mu pak na klíně, on mě choval a dovolil mi, abych mu olizoval obličej. V tu chvíli jsem k němu cítil stejnou náklonnost jako k Lacey, když jsem jí žužlal nohu.

„Pokud je Cooper Burkeho pes, jak to přijde, že venčit ho musím já?“ zeptal se Grant jednoho dne.

„Proč asi?“ odpověděl Táta.

Grant mě několikrát denně brával ven, občas ve spěchu, jako bych se chystal udělat doma loužičku. Dával mi pamlsky. „Se mnou bude legrace. Však uvidíš. Burke říká, že jsi pracovní pes, ale až budeš starší, budu tě brát s sebou na túry a házet ti balónek. Uvidíš,“ šeptal mi a dával dobrůtku. Granta jsem miloval.

Grant ani Chase Táta nebývali pokaždé doma, ale Babi a Burke ano. „Škola,“ říkával Grant a vzápětí vyběhl ze dveří. Poznal jsem, že když Chase Táta řekne „čas jít do práce“ nebo něco podobného, zůstanu jen s Babi a Burkem. „Jdeme na francouzštinu,“ prohlásila například Babi a Burke hlasitě zasténal. V tu chvíli jsem se překulil na záda nebo začal skákat na nějakou hračku nebo pobíhat po celém pokoji, jen abych jim vysvětlil, že v domě mají psa, a neměli by proto tiše sedět, zírat na blikající obrázky bez zápachu a ťukat přitom prsty. Nezvedli se a nešli za mnou, ani když jsem proběhl psími dvířky a vydal se ze svahu dolů očichávat okolí a značkovat teritorium.

Přemítal jsem, kam se asi poděla Lacey. Nechápal jsem, jak jsem si kdy mohl být tak jistý, že zůstaneme navždy spolu, a pak se dívat, jak ji odnáší malá černovlasá holčička.

Postupem času jsem pochopil, že zatímco žiju se všemi, mám zvláštní zodpovědnost za Burkeho. Byl to právě on, kdo mě krmil. Dával mi misku s jídlem na poličku, na kterou ze své židle dosáhl, a já se k ní dostal tím, že jsem vylezl na dřevěnou krabici. Spal jsem v jeho posteli v malém pokoji v přízemí. Babi měla větší místnost vedle, ale Grant a Chase Táta chodili na noc do horního patra.

Právě Burke mě naučil povely jako: „Ke mně! Sedni! Zůstaň! Lehni!“

„Zůstaň!“ bylo nejhorší.

Samozřejmě že mě všichni milovali a hráli si se mnou, ale já si byl jistý, že Burke mě potřebuje. Učil mě nové věci a pocit, že jsem potřebný, byl pro mě důležitější než cokoli jiného. Mezi námi vzniklo stejně silné pouto, jaké jsem měl k Lacey. Občas jsem na něj zíral v čirém úžasu nad tím, že mám svého vlastního chlapce. Měl jsem moc rád celou rodinu, ale během chvíle se Burke stal středobodem mého vesmíru. To on byl mým posláním.

Žili jsme na místě zvaném farma. Stála tam stodola a oplocený pozemek, kde stará koza Judy pořád roztržitě žvýkala trávu, ale nikdy po ní nezvracela. Občas jsem zašel k plotu a dívali jsme se s Judy na sebe, ale když jsem označkoval sloupek, koza to místo nezdvořile ignorovala. Nebyl jsem si jistý, k čemu je taková koza dobrá. Babi si s ní hodně povídala, ale kozy jsou na tom s mluvením stejně jako psi. Jelikož ji nikdy nezvali do domu, usoudil jsem, že jejich oblíbencem jsem já. Mohl jsem běhat kolem farmy, ale smysl pro povinnost mi nedovoloval často lelkovat u velkého rybníka, na jehož hladině plavaly hloupé kachny. Musel jsem zkrátka pořád vědět, co můj chlapec dělá.

Ke mně! Sedni! Zůstaň! Lehni! Měl jsem práci a byl jsem šťastný.

Kromě toho jsem měl i krabici plnou hraček. Kdykoli mě popadlo lenošení, zabořil jsem nos do krabice a vytáhl míček nebo něco jiného – většinou to byly předměty z pryže, protože ty hadrové jsem dávno roztrhal a snědl. Jedinou hračku, o kterou jsem neměl zájem, mi dal Grant. „Je to umělá kost na žvýkání. Dobrá na zuby,“ radil Grant Burkemu. A pak mi tuhle nemastnou neslanou věc házel a volal u toho: „Přines kost! Chceš kostičku?“ Třásl mi s ní před čenichem a já předstíral zájem, jelikož mi ho bylo líto.

Za nějaký čas jsem už nepotřeboval dřevěnou krabici, abych se dostal k misce s jídlem. „Už jsi velký pes, Coopere,“ prohlásil Burke a já usoudil, že „velký pes“ znamená totéž co „hodný pes“.

Nebo možná že ne, jelikož právě tehdy začal můj chlapec mluvit způsobem, který jasně naznačoval, že po mně něco chce. A tentokrát to bylo složitější než jen „Sedni!“, nebo dokonce „Zůstaň!“. „Budeme trochu cvičit,“ říkával Burke každý den a já věděl, že teď se musím soustředit, protože přijdou záhadné požadavky.

Na dvířkách věci, které říkali „lednička“, visela smyčka. „Otevři,“ vyzval mě Burke a třepal provazem tak dlouho, než jsem ho uchopil do mordy, hravě zavrčel a ustoupil. Dvířka se rozlétla a zevnitř vyvanul chladný vzduch plný úžasných vůní nejrůznějšího jídla. Burke mi dal pamlsek! Povel „Otevři!“ znamenal zatáhnout za smyčku a dostat dobrůtku.

Rozkaz „Fuj!“ mě zpočátku velmi zmátl, jelikož začal pamlskem schovaným pod těžkou rukavicí ležící na gauči. Rukavici jsem poznal. Byla to tatáž, jakou nosili Grant s Burkem, když si na zahradě házeli míč. Tu hru jsem miloval. Když totiž některý z chlapců balon nechytil, skočil jsem po něm já a byl můj!

Burke dal kousek kuřecího pamlsku pod rukavici a jen tak si sedl, ačkoli jsme oba moc dobře věděli, kde to kuře je! Když jsem se konečně rozhodl převzít iniciativu, vydal jsem se k rukavici. „Fuj!“ vyštěkl na mě. Tak tohle jsem vážně nechápal. Co to znamená? Civěl jsem na rukavici, slintal a zkusil to znovu. „Fuj! Ne! Fuj!“

Že ne? A k čemu jinému pamlsky jsou než k sežrání? „Fuj!“ nařídil znova a tentokrát mi dal úplně jinou dobrůtku vonící po játrech. Osobně bych si dal spíš kuře, ale za téhle podivné situace jsem vzal zavděk tím, co bylo.

Po několika opakováních povelu „Fuj!“ jsem se rozhodl, že tedy počkám na játra. Vůbec mi to nedávalo smysl, ale pokud jsem na konci dostal dobrůtku, byl jsem ochotný vyhovět a při rozkazu „Fuj“ se od rukavice odvrátit. A pak najednou rukavice ležela na zemi, pod ní byl schovaný pamlsek a Burke ho nejistil. Napadlo mě, že teď bych mohl k rukavici přiskočit a kousek kuřete si jednoduše vzít, ale když mi Burke nakázal „Fuj!“, téměř jsem si nemohl pomoct a automaticky jsem se od rukavice odvrátil.

A hned jsem dostal odměnu!

Časem jsem se rozhodl, že když mi Burke řekne „Fuj!“, budu ignorovat všechno, co mě právě zaujalo a soustředím se na jeho ruku, za což zcela jistě dostanu odměnu.

Ovšem ještě lepší než dobrůtky bývaly nadšené pochvaly, jimiž mě Burke zasypával. „Hodný pes, Coopere!“ Udělal bych pro něj cokoli. Burke mě miloval a já miloval jeho.

Tahání bylo snadné. Na sobě jsem měl postroj a ten byl provazem připoutaný ke křeslu. Musel jsem jen klidně a pravidelně jít dopředu. Povel „Táhni!“ měl však mnoho variant, které jsem se učil hodně dní a dostal jsem za to spoustu pamlsků.

„Dívej se,“ obrátil se Burke na Granta. „Fajn, Coopere, táhni doprava!“ Věděl jsem, že mám zabrat jedním směrem. „Táhni doleva!“ Tohle znamenalo otočit se na druhou stranu. Tohle bylo na psa hodně těžké, ale Burkeho chvála a Burkeho kuře dělaly zázraky.

„A k čemu je to dobré?“ chtěl vědět Grant.

„Třeba až budu mít problémy ve sněhu, Cooper mě potáhne.“

„Přece to nebudeš zkoušet v závějích. Pěkná pitomost,“ opáčil Grant.

„Nemluvím o závějích, stačí poprašek a už občas mívám problémy udržet směr.“

„A cos ho ještě naučil?“

„Tohle je nejlepší.“ Burke se s námahou přesunul z křesla na gauč, pak rozpažil a skutálel se na podlahu. Pozorně jsem se díval, jak se plazí doprostřed pokoje. „Fajn! Coopere? Opora!“

Hned jsem k němu zamířil. Zvedl se a oběma rukama se chytil za můj postroj. „Pomoz mi!“

Jednou rukou se mě chytil a druhou se podpíral, zatímco já ho pomalu táhl po zemi k jeho křeslu. „Opora!“ nařídil mi znovu. Hned jsem se zastavil, a když se soukal nahoru, podpíral jsem ho.

„Páni! To je opravdu super! Ukaž to znovu!“ vykřikl Grant.

Třebaže jsem ho právě dostal do křesla, Burke spadl podruhé. Nechápal jsem, co se změnilo, protože od chvíle, co jsem se naučil povel „Pomoz mi!“, nevydržel chvíli v křesle.

Když mě tentokrát Burke zavolal k sobě, Grant přistoupil ke křeslu a odvezl ho přes celý pokoj až do kuchyně.

„Proč to děláš?“ ptal se Burke.

Grant se zasmál.

„Nech toho, Grante. Dej ten vozík zpátky.“

„Aspoň uvidíme, jestli si s tím Cooper poradí. Jak otec říká, snadná výzva není žádná výzva.“

„Takže tvrdíš, že tohle mi vlastně prospěje?“

„Nebo psovi.“

Burke chvíli mlčel. „Tak jo, Coopere. Pomoz mi!“

Netušil jsem, co si počít. Jak mám pomáhat, když tu křeslo není?

Burke mě tahal za postroj, dokud jsem se nepodíval ke kuchyni. „Pomoz mi, Coopere.“

Udělal jsem jeden váhavý krok. „Ano!“ pochválil mě Burke. „Hodný pes!“

To chce, abych ho táhl do kuchyně? Tohle bylo něco úplně jiného, než jsme předtím cvičili. Skoro to připomínalo „Táhni vlevo!“ Pak jsem si ale vzpomněl na povel „Fuj!“, kdy jsem nesměl sníst pamlsek pod rukavicí, i když ležela na zemi a báječně voněla. Možná „cvičení“ znamená, že se všechno v mém životě mění.

Pomalu jsem se vydal ke kuchyni. „Ano! Vidíš? Pochopil to!“

Grant čekal se založenýma rukama v kuchyni. Když jsme tam dorazili my, Burke malinko lapal po dechu. „Hodný pes, Coopere!“

Pamlsek!

Grant zvedl Burkeho křeslo. „A co tohle?“ Vzal ho do obývacího pokoje a pak nahoru na schody. „Dostane tě i nahoru?“ zavolal posměšně.

Burke zůstal ležet na zemi a zdál se mi smutný. Dloubl jsem do něj čenichem a vůbec nic nechápal.

„Dobře, Coopere,“ zašeptal nakonec. Zdálo se mi, že smutek vystřídalo něco jako zlost. „Jdeme na to.“

5. KAPITOLA

Burke mě vzal za postroj a otočil mě hlavou k obývacímu pokoji. Když mi řekl „Pomoz mi!“, myslel jsem, že vím, co mám dělat. Vydal jsem se ke gauči, jelikož jsem usoudil, že právě ten je náš cíl. Burke mě ale překvapil, protože mě znovu otočil a znovu mi přikázal: „Pomoz mi!“

Schody? Celý užaslý jsem ho táhl požadovaným směrem. Grant stál nahoře a smál se. Burke jednu ruku opřel o schod a druhou uchopil postroj.

„Pomoz mi!“

Nejistě jsem vykročil a Burke se volnou rukou namáhavě nadzvedl. „Pomoz mi!“ zopakoval, když jsem se zastavil. Tohle nevypadalo vůbec dobře. Chlapcova váha mě stahovala zpět. Proč Grant nesejde a nepomůže? „Jdeme na to, Coopere.“

Zdolal jsem další schod a pak další. Jakmile se nám ustálil rytmus, šlo to mnohem lépe. Burke ale už nemohl popadnout dech. „Ano!“ zašeptal. „My to zvládneme, Coopere!“

Grant se přestal smát a znovu si založil ruce na hrudi.

Ucítil jsem Tátu, ale soustředil jsem se na úkol. Nevěděl jsem, co se stane, až vylezeme nahoru, ale doufal jsem, že dostanu kuřecí dobrůtku.

„Co to tady vyvádíte?“ ozval se Táta za námi.

Jakmile zaslechli otce, Burke a Grant zmlkli a strnuli. Nezavrtěl jsem ocasem, aby chlapci věděli, že i když smyslu úkolu nerozumím, beru ho velmi zodpovědně.

„Nechceš to vysvětlit, Grante?“ zeptal se Burke mile.

Grant polkl.

„Na něco jsem se ptal,“ pokračoval Chase Táta. „Co tady vy dva tropíte?“

Burke se na bratra usmál. „Ukazuju Grantovi, jak mi Cooper pomáhá do schodů.“

Uslyšel jsem své jméno, z čehož jsem usoudil, že nastala chvíle zavrtět ocasem.

„Aha.“ Chase Táta si promnul tvář. „Fajn, a dokázal by ti pomoct i dolů?“

„Možná. To jsme zatím nezkoušeli,“ odpověděl Burke.

„Kdyby to nešlo, zavolejte mě,“ povzdechl si Chase Táta. „Máme vlhký začátek léta, déšť je třeba,“ podotkl a otočil se ke kuchyni.

Grant zhluboka vydechl.

Burke zavrtěl hlavou. „I kdybys držel kouřící pistoli, provinileji bys nevypadal. Proč? Kdyby táta zjistil, že jsi týral bratra, myslíš, že by bylo zle?“

„Týral,“ odfrkl si Grant. „Nahoru se doplazí každý a ty jsi k tomu měl navíc psa.“

„Tak to zkus.“

„Myslíš, že to nezvládnu?“

„Ani omylem,“ prohlásil Burke.

Grant složil kolečkové křeslo, snesl ho dolů, položil ho a zase rozevřel. Pak klesl na všechny čtyři. Zpozorněl jsem. Další povel „Pomoz mi!“?

„Ne, používáš kolena,“ namítl Burke.

„To nedělám.“

„Nohy táhni za sebou.“

„Já vím!“

„Fajn, to byl jen jeden schod a už ses opíral nohama.“

„Pěkná blbost.“

„Takže přiznáváš, že to nedokážeš?“

„Trhni si!“ Grant vstal, seskočil dolů, rozzlobeně kopl do křesla a to se s rachotem převrátilo.

„Hej!“ vykřikl z kuchyně Chase Táta. Mašíroval k nám a rozzlobeně přitom dupal. „Co si myslíš, že děláš?“

Grant upřeně civěl na zem.

„Grante? Co mi na to řekneš?“

„Já to pitomé křeslo nenávidím!“ vykřikl.

Táta se na něj zamračil.

„Vážně?“ tiše se ozval Burke vedle mě. „Protože já ten krám fakt miluju.“

„V tomhle domě věci neničíme, Grante. Rozumíš?“

Grant si otřel oči. Ucítil jsem slané slzy. Bez jediného slova vyběhl hlavním vchodem ven.

„Grante!“ zařval za ním Táta.

Burke si odkašlal. „Tati?“

Chase Táta udělal pár kroků za Grantem, ale pak se zastavil a ohlédl se na nás.

„Mohl bys mě, prosím, snést dolů?“

Chase Táta se znovu otočil směrem, kterým utekl Grant.

„Nech to být, tati,“ zašeptal Burke.

Chase Táta zvedl Burkeho a posadil ho do kolečkového křesla, ačkoli jsem byl stále s nimi a mohl plnit úkol „Pomoz mi!“.

O několik dní později jsme venku hráli hru „Přines!“. Burke rozházel po zemi pár věcí – botu, míč, klacek a ponožku – a pak mi říkal „Přines!“. Tohle slovo jsem nikdy předtím neslyšel, ale měl jsem pocit, že by to mohlo mít něco společného s „výcvikem“. Na druhou stranu se mi to moc nepozdávalo. Skočil jsem po klacku a pořádně s ním zaklepal.

„Fuj!“ nařídil mi Burke.

Nevěřícně jsem na něj vykulil oči. Cože? To mám pustit klacek?!

„Fuj!“ opakoval.

Tak jsem ho tedy poslechl. Ukázal na míč. „Přines!“ Zvedl jsem klacek. „Fuj!“

Radši jsem označkoval květinu a doufal, že Burke na tuhle divnou hru zapomene.

„Přines míč! Přines!“

Byl krásný den a tráva omamně voněla. Měl jsem sto chutí vyválet se na zádech a pak si možná trochu zdřímnout, ale Burke měl zjevně jiný názor. Šel jsem k němu a olízl mu ruku, aby věděl, že ho mám stejně rád, i když vymýšlí takové nesmysly.

Přistoupil k nám Chase Táta. „Jak to jde?“

Chase Táta voněl bahnem. Evidentně alespoň on věděl, jak si užít takový den!

Burke si smutně povzdechl, a tak jsem mu honem ukázal, že umím povel „Sedni!“, abych ho rozveselil. „Moc dobře ne. Asi bych měl začít tím, že mu budu ty věci házet a ukazovat na ně, aby pochopil, co má přinést.“

„Nic nejde samo od sebe, Burke. Umíš to s ním skvěle. Jsi přirozený talent. Ale i tak musíte trénovat.“

„Jako ty na kytaru?“ lišácky opáčil Burke.

Chase Táta se zasmál. „O mně taky říkali, že mám talent, ale po pětadvaceti letech cvičení jsem pořád stejně na začátku.“

„Ale vždyť vůbec nehraješ.“

„To jsi na omylu. Cvičím, když s Grantem nejste doma. Aby ze mě babička nezešílela, chodím trénovat do stodoly.“

„A proč nám nikdy nezahraješ? Proč nemůžeme poslouchat, když vystupuješ s kapelou?“

„Protože do baru můžou jen dospělí starší jednadvaceti, synu.“

Najednou jsme všichni vzhlédli, protože po silnici se valilo jedno auto za druhým, všechna obrovská a lesklá.

Něco jsem se už naučil. Auta mají uvnitř hodně sedadel pro lidi, náklaďáky méně, zato víc prostoru pro jiné věci, například rostliny, které často vozíval Chase Táta. Dodávky bývají zase plné klecí a jsou nasycené zvířecími pachy. A pak ještě existuje pomalý náklaďák, co je hlučný, má jenom jedno sedátko a velikánská kola. Tyhle věci na silnici byly ale velmi zvláštní, obrovské a téměř tiché a jely těsně za sebou v pevné formaci.

Zaštěkal jsem na ně, aby věděly, že ať už jsou cokoli, tak já je sleduju a jsem pes.

„To je v pořádku, Coope.“ Chase Táta se sklonil a pohladil mě po hlavě. „To jsou nepřátelé.“

„Babička jim říká budoucnost,“ ozval se Burke.

„No jo,“ zabručel Chase Táta, napřímil se a oprášil si kalhoty. „Doufejme, že ne naše budoucnost. Kombajny řízené drony. Robofarmáři. Každé pole s chřestem obdělávalo dvacet třicet lidí; teď na nich neuvidíš ani živáčka, jen tyhle potvory. A stejné je to s bramborami, vlastně se vším.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psí slib.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.