Olivia Hawker

NA HRANĚ NOCI

IKAR

Přeložila Karolina Limrová

THE RAGGED EDGE OF NIGHT

Copyright © 2018 by Olivia Hawker

All rights reserved

Translation © Karolína Limrová, 2020

ISBN 978-80-249-4271-1

Na památku našeho dědečka

Josefa Antona Starzmanna (1904–1988).

A s láskou mému manželovi Paulovi,

tchyni Ritě a tetě Angie.

POZNÁMKA AUTORKY

Pro Národně socialistickou německou dělnickou stranu (Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei) používám v této knize zkratku NSDAP, nebo zkrácený výraz „Strana“, případně „Nacistická strana“. Název pro Schutzstaffel (paravojenskou organizaci podléhající NSDAP) je většinou zkrácený na „SS“. Některá fakta včetně časových údajů byla upravena ve prospěch vyprávění.

ČÁST 1

VLAST

ZÁŘÍ 1942

1

Vlak opouští Stuttgart a začíná nabírat rychlost. Anton tu vyrůstal – ve stinných uličkách pokrytých prastarým dlážděním i v zahradách rozzářených odpoledním sluncem. Už dávno to ale není stejné město jako tenkrát, když byl malý. Stuttgart pomalu uvadá. Jeho šedé vnitřnosti vyhřezly na povrch, betonové bloky popraskaly jako staré kosti, obnažená střeva obchodů a domů se válejí v ulicích. Vzduch je zakalený prachem a popelem. Kolik bomb dopadlo na jeho rodné město? Už dávno je přestal počítat. Není to stejné místo, které znával jako kluk, ale v Německu už nic není jako dřív.

Přitiskne čelo na okenní tabuli a hledí zpátky. Rámečky jeho brýlí zaskřípou na skle. Když se hodně snaží, v brázdě prorážené vlakem dokáže zahlédnout dlouhé černé linie kolejí. Jsou rovné, dokonale rovné, jako silnice do Rigy, přerušované jen vírem ledově šedého betonového prachu, spadu po bombách. Ten krouží kolem vlaku, jako by existoval nějaký důvod dát se do tance.

Anton si nemůže pomoct, ale k té všudypřítomné šedi cítí jistou náklonnost. Od doby, kdy svlékl mnišský hábit, neuplynul ani rok; šedá mu ale nepřestala slušet, stále na něj má uklidňující vliv, přestože teď ji nachází v ruinách zbořeného města. Tehdy, v těch prvních týdnech, kdy si musel znovu obléknout obyčejné mužské šaty, kalhoty a košili, si říkal, že to není navždy. Až skončí válka, říkal si, katolické řády budou svobodné a znovu zahájí činnost. Opět se stanu mnichem a všechno se spraví, bude to jako dřív. Už tomu ale nevěří, už si nedokáže vykládat pohádky. Kdosi přetvořil tento svět – tohle místo, které jsme my, lidé z Německa, kdysi nazývali svým domovem. Co bylo, bylo. Teď si každý den obléká kalhoty.

Anton se na sedadle narovná. Noviny úhledně složené v jeho klíně zašustí suchými stránkami. Položí na ně ruku, dlaní dolů, jako když se ruka přítele dotkne tvého ramene, jako když kněz dává tiché požehnání.

Poslední domy na okraji Stuttgartu se rozpadají. Jizva přetínající město zůstává kdesi za zády; tady je země neporušená a v rozpuku – na polích dozrává ječmen, zlátne v záři pozdně letního slunce, dobytek se loudá po pastvinách po břicho ponořený v zelené záplavě, nebo čeká uvězněný ve stádu krav připravených k podojení. Pak mizí z dohledu projíždějícího vlaku. Barva a život jsou najednou všude a zvedají závoj mlčení, který doposud obestíral celý vagón. Lidé se pouštějí do hovoru – napjatě a polohlasně. Kdo by si v této době troufl mluvit na veřejnosti jinak než potichu?

Na sedadle za ním se ozve jakási žena: „Zajímalo by mě, jestli Bílá růže přijde i sem, do Stuttgartu.“

Její společník reaguje tlumeným: „Pst.“

„Jen jsem nad tím přemýšlela,“ pokračuje ta žena. „Neříkám přece…“

„Prostě mlč.“

Mluvit o odboji je nebezpečné. Obzvlášť na místech jako je tohle, v úzkých uličkách vlaku, kde každý může slyšet každého a nikdo se nemůže schovat. V této zemi vylézá opozice z každé temné díry jako armáda mravenců. Jsou malí a hemží se, ale než mohou být zašlápnuti, kousnou do klesajícího chodidla a zanechají palčivou ránu. Bílá růže není jedinou odbojovou organizací. Sociální demokracie – Sopade – byla sice po nástupu Hitlera k moci zakázána, ale navzdory věznění a vraždám jejích vůdců, navzdory jejímu ústupu do exilu, nás ještě úplně neopustila. Svobodná dělnická unie nikdy nezapomněla, jakou roli sehrála během Říjnové revoluce. Jejich letáky jsou protizákonné – pouhé vlastnictví může znamenat smrt – ale přesto se dál tisknou, přesto je lidé dál čtou. Katolíci a protestanti, kteří se odmítají shodnout v otázkách věrouky, díky společnému cíli spolupracují. Neuplyne jediný týden, kdy by Anton neslyšel o dalším odvážném knězi, který vystoupil na veřejnosti, o dalším pojednání sepsaném nějakým kazatelem či jezuitou, o upřímné jeptišce, která se odsoudila ke zkáze vyzýváním německého lidu, aby poslechl hlas zdravého rozumu, aby vyslyšel přiškrcený hlas vlastního srdce.

Odboj je zkrátka všude, ale Bílá růže je nejspíš jeho nejvýraznějším ztělesněním. Je to hnutí dětí – přinejmenším Anton si nemůže pomoct a přemýšlí o nich jako o dětech. Jsou o polovinu mladší než on sám a odvážnější než lvi, odvážnější než kdy byl on sám. Mladí lidé vzali Mnichov útokem a na pomoc si vzali letáky a barvy. Už od června jsou všechny cihlové zdi pokryté hesly, kterými zapřísahají své německé spoluobčany, aby se přidali k hnutí odporu: „Widerstand!“ Ulice zaplavily letáky; jen Bůh sám ví, kdo ty podvratné a smrtící věci tiskne. Od chvíle, kdy tyto děti povstaly, uplynuly tři měsíce. Antonovy myšlenky jsou od té doby čím dál temnější a spánek neklidnější. Jak dlouho můžou povstalci vydržet? Jakmile Hitler obrátí svůj prázdný ledový pohled na Mnichov, Bílá růže uschne a zmizí. Vůdce všechny ty něžné plátky jeden po druhém otrhá a rozdrtí je podrážkou svých bot. Anton by to možná dokázal přijmout, kdyby se jednalo o dospělé muže a ženy. Ale zakladatelé Bílé růže i jejich následovníci z řad studentů jsou všichni příliš mladí, příliš vzácní. Mají před sebou celý život. Nebo by alespoň měli mít, kdyby Hitlerova moc nad Německem nebyla větší než ta Boží.

Bývaly doby, kdy děti zpívaly před kostelem: Drahý Bože, zachovej mě čistého, abych mohl jít do nebe. Nyní se ale v hospodách, na ulicích, při slavnostních večeřích i ve spánku modlíme: Pane Bože, dej, ať dokážu mlčet, abych neskončil v Dachau.

Po krátké odmlce se opět ozve žena ze zadního sedadla: „Díky Bohu, zdá se, že nejhoršímu jsme unikli. V Berlíně jsou na tom mnohem hůř.“

„Je zvláštní, že mu děkuješ za takovou věc,“ říká muž vedle ní.

„Co tím myslíš?“

Anton tiše sedí a poslouchá, dívá se na ubíhající krajinu za oknem. Řada slunečnic přetíná posečenou louku. Vzpomíná si, jak si jako malý kluk hrával mezi slunečnicemi, na jejich suchem vonící stonky tyčící se kolem jako hradby, na jejich ve větru šeptající listy. Sluneční světlo filtrované okvětními lístky se zbarvilo dožluta. Jeho sestra si mezi slunečnicemi postavila domeček na hraní. „Antone, ty budeš táta. Řekneš mým malým dětem, aby si před večeří umyly ruce, jinak se maminka bude zlobit!“

„Myslím tím,“ odpovídá muž, „že nemá smysl mluvit o válce v souvislosti s Bohem. Co by s tím mohl mít společného? Netvrď mi, že cokoli z toho, co Vůdce udělal, bylo součástí Božího plánu.“

Žena mlčí. Stejně jako Anton. Hlas jeho sestry se vytrácí v hlubinách paměti.

Po nějaké době žena zase promluví. „Říkáš to, jako bys v Boha vůbec nevěřil.“ Zní, jako by se měla každou chvíli rozplakat.

Její společník rychle odpovídá, rychle se brání: „To máš tak – Boha jsem nikdy neviděl. Proč bych mu měl přičítat zásluhy, nebo ho z něčeho obviňovat? Člověk dokáže zničit svět úplně sám, jak můžeme vidět na vlastní oči. Žádnou pomoc shůry k tomu nepotřebuje.“

Než se stačí zastavit, než o tom stihne přemýšlet, Anton se otočí. „Nikdy jsem na vlastní oči neviděl ani Hitlera – přesto věřím, že existuje.“

Je to mladý pár. Zírají na něj v němém šoku. Vteřinu za vteřinou jsou ve tvářích bledší a bledší. Žena si rukou zakrývá ústa. Má pečlivě učesané vlasy, jednotlivé pramínky stočené a připnuté nad pěkně upraveným obočím, ale její krásu kalí strach. Oči toho muže jsou v panice otevřené dokořán, ale pak v nich probleskne jasné: Budu bojovat. Tak snadno nás nedostanete. Vteřinu na to se však v jeho výrazu usadí ponurá odevzdanost. Koutky úst se stočí dolů, tvrdé jako ocel, klidné. Anton vidí, že se vnitřně připravuje na to, co nevyhnutelně musí následovat. Kvůli tomu, co řekl o Vůdci… co jeho společnice řekla o Bílé růži, a že v tesklivém tónu jejího hlasu zazněla váhavá naděje. V těchto dnech si nikdo nemůže být jistý, kdo poslouchá a donáší, a kdo poslouchá a souhlasí.

Bůh mi žehnej, vyděsil jsem je k smrti. Anton se usměje. Je to přátelský, uklidňující úsměv. Ve srovnání s jeho jinak úzkou tváří se zdá příliš široký. Jako mávnutím kouzelného proutku způsobí, že se oba mladí lidé uvolní. Dokáže to, aniž by o tom přemýšlel: uklidni je, přesvědč, že je všechno v pořádku, že není čeho se bát, že je život dobrý a Bůh také. Je to jeden z jeho darů. Dokáže ho vědomě používat, kdykoli je toho zapotřebí. Když do tebe Bůh vloží nějaký dar, není snad tvou povinností ho používat? Pane, dej mi sílu moudře a správně používat všechny skromné talenty, jež jsi do mě vložil. A cokoli dělám, nechť se děje v souladu s tvou vůlí, nikoli z pouhého rozmaru člověka.

Mladík si zkříží ruce na hrudi, vzdychne a opře se. Už se nedívá na Antona, ale zamračeně sleduje ubíhající krajinu za oknem. Anton si přesto všimne, že se jeho tělo úlevou uvolnilo. S každým úderem srdce se mu do tváře vrací barva. Žena se zasměje. Pošle Antonovi vzdušný polibek. Během pře se postavil na její stranu; to je stejně dobré jako vítězství. Anton omluvně pokrčí rameny – nechtěl jsem vás vyděsit – a obrátí se zpátky, rozhodnutý, že příště si bude hledět svého.

Hitlera nikdy neviděl, ne tváří v tvář. Ale jak by mohl nevěřit v jeho existenci? Důkazy jsou vidět všude kolem; vzpomínky jako červená nit protkávající morek kostí mu nikdy nedopřejí klid.

Krajina, svět, to všechno s ubíhajícím časem mizí kdesi za zády. Nevlídně šedé předměstí Stuttgartu – místa, jenž je zosobněním tvrdohlavého odporu proti Tomíkům – se mění v životem kypící světlezelenou krajinu kolem Württembergu. Na pozadí farem a pastvin se tyčí temné vrcholky lesa, který se rozprostírá podél hor nedotčených pluhem, jako by i Černý les vědomě putoval směrem na východ, zanechávaje trosky a zkázu daleko za sebou. Na jihu se vypíná a klesá Švábská Jura, hýří všemi barvami, horské hřebeny se ztrácejí v záři nízko plujících a mlhavě bílých mračen. Když byl Anton ještě dítě, Stuttgart vypadal stejně. Přemýšlí o dětech – o těch, co ještě žijí a jejichž naděje zatím nezemřela – a přitom zabloudí rukou do kapsy, kde má schovaný růženec. Modlí se zdrávas, odpočítává každý jednotlivý korálek. Ty korálky, jako ztracené roky, jako ztracené životy, se mu otiskují do kůže. Heilige Maria, Mutter Gottes, bitte für uns Sünder jetzt und in der Stunde unseres Todes.

Vlak poskočí na nějaké nerovnosti na trati. Noviny v klíně sklouznou stranou a hrozí, že spadnou na podlahu. Volnou rukou je zachytí. Byla by to téměř svatokrádež, kdyby ten papír skončil pod podrážkami bot, ve špíně a prachu. Byly to právě tyto noviny, které mu umožnily uvidět věci jasně, obnovily jeho odhodlání, upevnily vůli tam, kde se zdálo, že nadobro ztratil naději. Ukolébán pohupováním vozu začne dřímat, růženec v jedné ruce, ve druhé jasný záměr. Vzbudí ho až zvuk brzd, syčící pára a průvodčí vyvolávající zastávku v Neckaru a Unterboihingenu.

Když vystoupí, rozežene rukou mračna páry prosycená horkým mourem a narovná si klobouk. Slunce dnes odpoledne září jasně; jeho světlo se odráží od bílé štuky nádražní budovy i domů za ní. Unterboihingen je jako vesnice z pohádky; všude cihly a bílá omítka, špičaté střechy, tmavé trámy z prastarého dřeva se kříží pod příkrými okapovými převisy. Tohle je to staré původní Německo, stejné jako v dobách před vznikem států a německé Říše, před vznikem mocné Osy.

Mladík v elegantní železniční uniformě přistoupí blíž a postaví se před vchod do kupé. „Nějaká zavazadla, mein Herr?“

„Ach… ano,“ říká váhavě Anton. „Obávám se, že několik.“

Mladík zatáhne za kliku od zavazadlového prostoru.

„Tamten kufr,“ ukazuje Anton. Průvodčí vytahuje starou truhlu s vrzajícími koženými držadly a opotřebovanými popruhy. „A pak tenhle, ten co má víko převázané provazem.“

„Je těžký,“ poznamená mladík.

„Tenhle a pak ten vzadu.“

Průvodčí potlačí podrážděnost a po čtyřech leze dovnitř nákladového prostoru. Vyvleče těžký kufr a nechá ho se zaduněním dopadnout na perón. Anton mu za způsobené potíže podstrčí pár drobných. Průvodčí pak zaboucháním na dveře vagónu signalizuje pokyn k odjezdu, vlak zakašle, zasténá a odplazí se pryč.

Anton čeká vedle svých zavazadel. Vlak mizí směrem na východ. Když je pryč a s ním i zápach jeho horkého dechu, Antona jako povodeň zaplaví přirozená vůně Unterboihingenu: seno, líně tekoucí voda ve strouhách, ostrý venkovský pach kravského hnoje. Kdesi v dáli zní bučení krav doprovázené dutými zvonci na jejich šíjích. Zvonění se rozléhá, jak to zvuky za letních dní dělávají – přerušovaně a nesouvisle – bez překážek se rozpíná mlhavým odpolednem.

Hrstka chlapců balancuje na kolejích, pošťuchují se a smějí, vlasy se jim lepí k upoceným čelům. Může jim být tak třináct, čtrnáct, užívají si poslední léto svého dětství. Mezi pražci hledají cínové plíšky. Za rok či dva, nejdéle však za tři, budou dost staří na to, aby vstoupili do wehrmachtu. Budou je nutit do služby, Hitlerjugend je povolá na východní frontu. Budou sloužit vlasti, jako by tato země neměla pro své děti lepšího uplatnění, než z nich udělat terče kdesi na ruském poli.

„Vy musíte být Herr Starzmann.“ Zastřený hlas patří tělnatému muži s malým tmavým knírkem, nikoli nepodobným Führerovu, a s holým temenem lesknoucím se mezi řídkými vlasy. Líně přichází ze stínu pod nádražním přístřeškem. Ve městě, jako je Unterboihingen, se nejspíš všechno pohybuje pomalu – lidé, dobytek i chmurné myšlenky, jež jsou vám neustále v patách. Kulatý muž mu podává ruku; Anton jí potřese. „Bruno Franke. Těší mě.“

„Můj nový pan domácí.“ Anton ho obdaří jedním ze svých vítězných úsměvů; Herr Franke tomu nevěnuje pozornost. „Jsem opravdu rád, že se pro mě u vás našlo místo, Herr Franke. Tohle je opravdu malá vesnice. Kdybyste neměl volný pokoj, musel bych si na noc ustlat v prasečím chlívku.“

„Ten pokoj není nijak zvlášť velký,“ poznamená Franke a nepřívětivě se zadívá na čtyři cestovní kufry. „Možná dáte přednost chlívku.“

„Dá-li Bůh, nezdržím se déle než týden.“ Nevědomky přitom poklepe noviny, které si předtím vsunul do podpaží.

„Jsem tu vozem. Vaše věci se tam vejdou, ale obávám se, že vám nemůžu pomoct je naložit. Moje kolena už nejsou, co bývala.“

„A moje záda už něco pamatují. Zranění z wehrmachtu. Jsme to ale párek staříků.“

Herr Franke pokrčí rameny a obrátí se zpátky ke stanici.

Cosi proletí mezi kolejemi. Ten nenadálý pohyb v jinak poklidné atmosféře senem provoněného Unterboihingenu upoutá Antonovu pozornost. Jeden z chlapců se skloní, aby cosi vyhrabal ze štěrku zčernalého mourem a prachem. Zvedne to; ten malý poklad se zaleskne ve sluneční záři a chlapec ho pyšně ukazuje svým kamarádům.

„Jen moment,“ volá Anton na Herr Franka. Sestoupí z perónu a dojde až k chlapcům. „Přátelé,“ osloví je s úsměvem, „jak by se vám líbilo vydělat si nějaké peníze?“

Honba za cínovými plíšky je rázem zapomenuta. Seskupí se kolem něj, oči rozzářené nadšením.

„Mám tu čtyři velké kufry, které potřebuji naložit na náklaďák a potom vynést do pokoje. Kdo mi chce pomoct?“ Pět chlapců; rychle spočítá, kolik má peněz, kolik si může dovolit utratit. „Dvacet říšských feniků každému, kdo pomůže.“

Chlapci jásají. Za dvacet feniků se dá koupit oříšková tyčinka a dokonce i kousek čokolády, pokud víte, kde ji sehnat. Anton se jen modlí, aby peníze neutratili za album na samolepky, kterými vláda zásobuje všechna hračkářství i cukrárny od Mnichova po Kolín. Na každé stránce jsou prázdné rámečky a nadpisy, ale žádné obrázky. Děti se mají snažit sbírat a vyměňovat samolepky, a tak získat celou kolekci. Existuje snad lepší způsob, jak je přimět, aby si zamilovaly Führera a jeho smečku démonů, než udělat z těch odporných kreatur předmět neškodné hry?

Chlapci následují Antona jako štěňata, strkají se, povykují a plni nadšení se vzájemně pošťuchují. Netrvá dlouho a všechny čtyři kufry jsou z nástupiště přemístěny na korbu Frankova vozu.

Franke už čeká za volantem. Jeho hlava s podrážděným výrazem vykukuje nad nápisem „Frankův prvotřídní nábytek“ napsaným na dveřích.

Anton se na svého nového domácího zazubí. „Pokud vám to nevadí, sednu si s chlapci dozadu.“

„Jak je libo.“ Franke nastartuje.

Anton přeleze zpátky na korbu. V tu chvíli se cítí šťastný a plný energie, jako by mu bylo znovu třináct nebo čtrnáct, ale od té doby uplynula spousta času. Stejně jako chlapci, i on sedí na víku jednoho z kufrů. Vytáhne z kapsy slíbené peníze a rozdá je. Chlapci se utiší a převracejí říšské feniky v začerněných dlaních. Na těch mincích je něco kouzelného, v jejich jasném kovovém lesku se odráží cosi nečekaného: dospělý, který dodržel slib daný dětem.

„A mám ještě tohle.“ Jak se náklaďák prokousává prašnými cestami Unterboihingenu, Anton vytáhne z torny balíček zabalený ve voskovaném papíru. Opatrně ho rozbalí a objeví se jantarově zbarvené kostky medových bonbónů. „Vezměte si, kolik chcete.“

Chlapci s nimi udělají krátký proces. „Chutnají jinak než medové pastilky, co se prodávají tady u nás,“ říká jeden. „Odkud je máte?“

„Z Pruska.“

Teď už se na Antona dívají s téměř nábožnou úctou, oči jim září a tváře rudnou úžasem.

„Jste voják, mein Herr?“

„Byl jsem,“ odpovídá. „Ale ta moje záda, však to znáte. Je to jen drobná nesnáz, ale stejně – proto jsem ty kufry nemohl nést sám.“

„Jak jste se zranil?“ Šťouchají se navzájem lokty do žeber, vrtí se vzrušeným očekáváním na jeho odpověď. Vždyť kdo je víc, který chlap by mohl být větším mužem, než voják se zbraněmi a granáty? Kdo je větší než muž, který bojuje, aby ubránil svou vlast?

Dokázal by jich vyjmenovat tisíc. Ale plísnit je a ničit jejich klukovské sny by nebylo k ničemu. Nestál patnáct let před školními lavicemi pro nic za nic. Ví, jak udělit lekci, aby se dobře vryla do paměti.

Ledabyle prohlásí: „Vyskočil jsem z letadla, když jsme táhli na Rigu.“

Dva chlapci prakticky zároveň vykřiknou: „Prima!“ A jiný se přidává: „Cool!“ Tohle slovo používají Tomíci, řekl by ho Brit nebo Australan. Ti všichni jsou podle Goebbelse loutkami Mezinárodního Židovstva. Chlapci se kamarádovi zasmějí, šokovaní jeho drzostí. A pak mu udělí trest: od každého dostane tvrdou ránu do ramene. Provinilci zrudnou tváře a bití snáší s pokorou.

Chlapec si tře bolavou paži a Anton se tiše zasměje. Najde v balíčku poslední bonbón a podá mu ho; vše je odpuštěno. Smích je mu teď ale nějak cizí. Když se ohlíží na čas strávený ve službách wehrmachtu, nevidí na něm nic radostného ani hrdinského, nic, čím by se mohl pyšnit. Vlast si na Antonovo srdce už nemůže činit nárok; jeho věrnost si nezaslouží. Führer Antona donutil. Hitler a všechny ty proklaté duše, které ho následují, z něj servali mnišský hábit a dali mu místo něj vojenskou uniformu. Taková nespravedlnost mu bere dech pokaždé, když si dovolí na to jen pomyslet – stejně jako všechny nehoráznosti a nesčetné urážky, které následovaly. Přesto měl Anton štěstí. On jen pochodoval a mířil puškou na lidi, které neměl v úmyslu zasáhnout. Nebyl pověřen žádným krutým úkolem, který by musel splnit, žádnou srdcervoucí prací, do které by ho Strana nutila. Mniši nemají manželku, nemají děti – žádnou lásku, která by mohla být použita proti nim. Zbraň, kterou jim přikládají ke spánku, je neškodná a bez nábojů. Jediný život, který mohou ztratit, je jejich vlastní, takže Anton je pro ně bezcenný, imunní vůči Führerově taktice.

Viděl však, jak Riga hoří. Cítil hustý černý kouř, tak těžký v červencovém vzduchu. Do Litvy musel vstoupit pod praporem svobody. Kdyby jeho rota přišla tamní obyvatele osvobodit od Sovětského nátlaku, pak by ztrátu mnišského poslání unesl mnohem snáz. Ale Říše nic takového v plánu neměla. Litevci, kteří německou intervenci zprvu vítali, upadli vzápětí do područí dalšího despotismu, sotva jim provolání slávy stačila odumřít na rtech.

Ta moje záda, však to znáte. Tvrdé přistání na černém poli, tehdy byla teplá, ale větrná letní noc. Zamotal se do provazů svého padáku, svět se otáčel a burácel mu v uších. Františkánský noviciát své muže neučí umění parašutismu. Stala se mu jen drobná nesnáz. Při dopadu si zranil záda, ale přesto pak dokázal ujít spoustu mil; putoval několik dní, zdálo se to jako celé roky, které nekončí. Tehdy v Rize se pod dýmajícími vlajkami a s křikem bezmocných žen v uších rozhodl: jeho záda, ani nohy, ani ruce, ani srdce už nikdy nebudou sloužit cílům Adolfa Hitlera.

Aby se vyhnul další službě ve wehrmachtu, raději lhal. Poraněná záda. Lhaní je hřích, ale Bůh také přikázal: Du sollst nicht toten – nezabiješ. Soudit ho bude jen Pán – Bůh, jehož nikdy neviděl, ale v něhož přesto věří.

2

Když Herr Franke tvrdil, že je ten pokoj malý, nelhal. Antonovy čtyři kufry se do něj sotva vejdou, natož on sám. Proti dveřím úzká postel, nad ní malé okno s těžkým tmavě modrým závěsem. Ten je roztažený, aby dovnitř mohlo pronikat pokojné zlatavé světlo. Stojan s umyvadlem, nad ním kulaté zrcadlo, pod postelí porcelánový hrnec. Na závěsu přišpendlený lístek napsaný úhledným rukopisem: Achtung! Halten Sie den Vorhang bei Dunkelheit geschlossen. Po setmění nechávejte závěsy zatažené.

Jakmile chlapci odejdou a jejich brebentění pod schody dozní – pokoj má naštěstí vlastní schodiště – Anton se postaví doprostřed svého nového domova, ruce opřené v bok, hlavu nachýlenou, aby se nezranil o zrádnou šikmou střechu. Slyší, že o patro níž se Franke ve svém obchodě s nábytkem pouští do práce, ozývá se bouchání a skřípání, nadávky určené dítěti či psovi.

Zkontroluje kapesní hodinky, které mu kdysi daroval otec. Bylo to v den, kdy přestal být Josefem Antonem Starzmannem. Dostal také šedý hábit svého řádu a stal se bratrem Nazariem. Nikdy by ho nenapadlo, že si své staré jméno jednou vezme zpět. Nikdy nepředpokládal, že by se mohlo stát tohle – že fanatická vláda zakáže katolické řády. Ti, kdo uposlechli, museli jít tam, kam jim nacistická strana přikázala – jeptišky, mniši, otcové a řeholníci, ti všichni se museli vrátit ke světskému životu, do jednotvárného světa před zdmi svých klášterů. Ty, kteří nebyli ochotní poslechnout, čekal jiný osud. Často se sám sebe ptal: Byla to zbabělost, když jsem tak snadno opustil bratra Nazaria a stal se znovu Antonem? Neměl jsem raději bojovat a zemřít za svou víru? Mnoho měsíců věřil, že se zachoval zbaběle, dokud neuslyšel, jak ho volá Boží hlas. Po mnoha měsících neprostupného mlčení se jeho jistota vrátila silou bouře. Pochopil, že Pán ho ochránil, protože má pro něj nový úkol, a dává mu příležitost se vykoupit. Bůh ho probudil z dlouhého spánku a vzkřísil ho jako Lazara. Zatím nenadešel jeho čas, aby bojoval a zemřel – ještě ne. Má práci, kterou je třeba udělat ve jménu Božím.

Odpolední světlo se odráží od ciferníku hodinek a kreslí zlatý kruh po jeho obvodu. Čas se krátí. Anton vrací hodinky do kapsy, hned vedle korálků růžence. Svižně se pak začne upravovat.

Otvírá nejmenší kufr. Přestože ví, co najde pod jeho víkem – a je na to připraven – pohled na mosazné záhyby v něm vyvolá bolestivé bodnutí. Stejně jako zbylé tři kufry i tento obsahuje hudební nástroje, které s sebou nosí už sedm měsíců. Jsou to jeho relikvie, vzpomínky na to, co ztratil. Stejně jako kosti v kostnici spočívají tiché, ale vzácné v jeho paměti. V roztrubech zní ozvěna životů otištěných v jeho paměti, v odlescích, které se lámou a tříští v hladkých křivkách, může zahlédnout tváře svých dětí.

V rohu kufru leží oblečení sbalené do uzlu. Je nacpané hluboko dole, pod kruhovou trubicí lesního rohu. Vytáhne ho; uzel je převázaný veselou modrou stuhou. Je to práce jeho sestry Anity, která žila jako řádová sestra Bernadetta, dokud Führer nerozcupoval svou vlastní smlouvu se Svatým stolcem a neplivl mu přímo do očí. Poté co byly jejich řády zrušeny, Anton i Anita doklopýtali zpátky do matčina domu na okraji Stuttgartu, šokovaní a oloupení, a ani jeden z nich netušil, co by měl dělat dál. Když se s Anitou setkal na nádraží, vystoupila z vlaku v zelených šatech střízlivé barvy, ale moderního střihu, na nohou lakýrky s elegantními klapajícími podpatky. Vlasy měla spletené a sepnuté, jako je nosívají děvčata. Stejný účes měla i mladá žena, která Antonovi ve vlaku poslala vzdušný polibek. Anitiny vlasy neviděl, co si oblékla řeholní roucho – to jí bylo šestnáct. Už nebyly zlatavě žluté, jak si je pamatoval z dětství, zářivé jako vodopád. Ztmavly a získaly světle hnědý odstín jako sametový myší kožíšek a v kadeřích bylo vidět bílé pramínky. Odráželo se v nich světlo a třpytily se. Oba začínali stárnout, ale Anita byla stejně hezká jako vždycky. Pomyslel si, jak to mé sestře sluší ve světských šatech. Stud ho vzápětí udeřil tvrdou a studenou dlaní. Vždyť jaký muž by mohl posuzovat krásu jeptišky, kterou připravili o její sesterstvo?

Anita čelila jejich nové situaci s odvahou a hravostí sobě vlastní. „Byla jsem nevěstou Kristovou,“ řekla toho dne a smutně se tomu zasmála. Přitom svého bratra vzala za ruku. „Teď to ale vypadá, že naše zasnoubení zrušil.“

„O tom bys neměla žertovat,“ řekl Nazarius-Anton.

„Neboj se.“ Potom na něj mrkla, kurážně a ani trochu přitom nevypadala jako jeptiška. Stále ji vidí před sebou, stále si dokáže vybavit pocit váhavého pobavení. Vzpomíná si, jak k němu sklonila hlavu s nezvykle nezakrytými kadeřemi popelavé barvy. „Pán Ježíš a já to zase dáme dohromady. Jen co skončí ten zmatek, co nadrobil Führer.“

Anton rozváže modrou stuhu. Střídmá tkanina jeho mnišského hábitu se rozvine přes postel. Anita vyžehlila a složila jeho nejlepší šaty a zabalila je do hábitu, ale on dává šaty stranou a přejede dlaněmi po hrubé šedé vlně. Má tu i provaz s uzly, který nosíval jako pásek; je pečlivě svinutý, spící had snící o ztracené zahradě Eden. Stále cítí váhu provazu kolem pasu. Hábit ještě voní školou, Domovem u svatého Josefa, Kirchenstraße. Leštěnkou na dřevo, křídovým prachem, jablky ze sadu, dýmkou, kterou bratr Nazarius kouřil každý večer, když byly všechny děti uloženy do postelí. Dokáže zachytit i sladkou vůni myrhy z kadidelnice, kterou ti maličcí drželi v rukou ulepených od bonbónů; nosíval jim je dvakrát do týdne, když byli hodní. Vždycky byli hodní.

Možná byl tehdy příliš naivní, čerstvý mladý mnich překypující upřímnou touhou uzdravit svět a neotřesitelnou vírou, že to také dokáže. Byl přesvědčený, že z jeho rukou poplyne Kristova milost a rozlije se do celého světa jako krev z Jeho svatých ran. A pak toto nečekané vzkříšení: Anton vystoupil ze stejného hrobu, do něhož pohřbili bratra Nazaria. Tohle není život, který si představoval, když si poprvé oblékl svou kutnu. Ale o takovém životě nesní nikdo. Pomyslí si, že sám Hitler musí být překvapený, jak daleko dokázal zajít – že bylo tak snadné všechno vzít a zničit. Ve chvílích zoufalství Anton přemýšlí nad tím, jestli se sám Bůh nediví, že věci dospěly až sem.

Rozbalí svůj oblek. Anita, Bůh jí žehnej, jej dokonale vyžehlila a napustila vůní levandule a cedru, aby ho ochránila před moly. Zatáhne modrý okenní závěs, přišpendlený vzkaz nechá na místě. V tlumeném světle se pečlivě oblékne, starý oblek zavine do mnišského hábitu a uzlík pak zastrčí pod němé lesní rohy. Neohrabané ruce zápasí s uzlem na kravatě a snaží se rozpomenout, jak ho to otec učil, když byl ještě malý. Od rozpuštění řádu uplynul téměř rok; dostatečně dlouhá doba, aby se muž znovu naučil, jak se váže kravata. Zamračí se do malého kulatého zrcadla na zdi a postupuje krok za krokem. Překřížit a zastrčit, uchopit za špičku a protáhnout. Když si učeše vlasy a upraví brýle na úzkém nose, překvapeně zjistí, že se na něj ze zrcadla dívá bratr Nazarius, přestože má na sobě oblek a kravatu. Jeho stará identita možná není tak mrtvá, jak si původně myslel. Neřekl snad svatý František: Svět je mým klášterem, tělo mou celou a duše mnichem, který žije uvnitř?

Má před sebou práci, kterou je třeba udělat, tady v malé vesničce Unterboihingen – dobrou práci, poctivou. Po mnoha temných měsících, kdy Bůh mlčel a držel si odstup, konečně promluvil. Povolal si mnicha, který už není mnichem; probudil Antona k naplnění Jím zadaného úkolu. Bůh přebývající ve svém svatém příbytku je Otcem sirotků a ochráncem vdov.

3

Jakmile ji spatří, ví, že ji zná, ačkoli se nikdy předtím nesetkali. Elisabeth je stejně upjatá a tvrdá jako její rukopis, její chování obezřetné, jak předpokládal z jejích dopisů. Sedí na kraji kované židle u malého stolku před pekárnou. Jasné odpolední světlo, zlaté a klesající, dopadá na její hlavu jako svatozář. V této dokonalé záři se zdá uhlazená a vyrovnaná, až upjatá – každý záhyb i knoflík sedí na svém místě. Její šaty jsou ušité z látky tak tmavě modré, až se zdají uhlově šedé, výstřih mají posazený vysoko a jsou bez ozdob. Barva jejích vlasů je matně hnědá, ale Elisabeth je nosí v dokonale symetrickém účesu, který rámuje a zdůrazňuje její oválnou vážnou tvář. Vyzařuje z ní řád a klidné sebeovládání. Anton je cítí až na druhé straně ulice. Čiší z ní nezdolné odhodlání udržet věci pohromadě navzdory tomu, že se celý svět den za dnem víc a víc rozpadá.

Když si všimne Antona, který se k ní blíží po prašné cestě vedoucí od Frankova prvotřídního nábytku, zdá se, že ho také poznává. Její oči se setkají s jeho; pozvedne šálek s čajem, ale nenapije se. Sleduje ho, aniž by projevila jakoukoli myšlenku či emoci, zatímco on k ní přichází s úsměvem. V půli cesty jako by uviděl sám sebe pod bodovým světlem, jejíma očima – jeho perspektiva se mění, způsob myšlení poskočí zpátky časem do doby, než složil slib řádu. Tehdy byl ještě velmi mladý, a když jsou muži mladí, věří, že jsou tím nejhezčím, co Bůh kdy stvořil. Teď je mu třicet osm a takové bláhové úvahy má dávno za sebou. Cítí se spíš mírně otřesený vědomím, že se mu přitažlivosti nijak zvlášť nedostává. Je velmi vysoký, má ty nejsvětlejší vlasy a nejmodřejší oči, jaké si Führer může přát. Tuto skutečnost teď považuje spíš za vadu, každodenní připomínku, že ho na jejím základě zařadili mezi hodné života, zatímco jiní, kteří by si to zasloužili mnohem víc, byli shledáni nedostatečnými. Jeho tvář je stejně hubená jako jeho tělo. Oči má příliš blízko u sebe, ale tento nedostatek vyvažují kulaté brýle, které však zároveň přitahují pozornost k nosu, na nichž sedí. Je dlouhý a křivý, příliš silný pro tak úzký a jemný obličej. Ale jeho oči… nemohly by ji odradit? Anita ho škádlívala a říkala: „Antonku, neměla bych ti dát prsty mezi oči a zkusit je posunout dál od sebe?“

Spolkne náhlé a nečekané bodnutí obav a jeho vystouplý ohryzek se přitom nepříjemně přitiskne na uzel kravaty. Utěšuje se aspoň tím, že byl obdarován laskavým, okouzlujícím úsměvem. Ta myšlenka ho trochu upokojí.

Když dojde až k jejímu stolu – nějak se tam dokáže dovléct, ačkoli ho bouře pochybností brzdí a svazuje mu kotníky – Anton smekne klobouk. „Dobré odpoledne, meine Dame. Nejste náhodou Elisabeth Hansjostenová?“

Žena zamrká. „Jsem Elisabeth Hansjostenová Herterová.“ Má hezký hlas, klidný a silný, ačkoli s ním zachází jako s mečem. Nabídne mu ruku, dřív než to stačí udělat Anton. „Jste Anton Starzmann?“

„Ano, ale prosím, říkejte mi Antone.“

Gestem ho vybídne, aby se posadil na druhou kovanou židli. Anton si sedá, je celý zdřevěnělý a srdce mu divoce tluče.

„Ještě jednou děkuji, že jste odpověděl na můj inzerát.“ Uchopí šálek, bezmyšlenkovitě ho přendá z jedné ruky do druhé a pak ho položí zpátky. Nikdy neviděl ženu, která by byla tak vyrovnaná, ale šálek teď prozradil její úzkost – to, že si s ním pohrávala i to, že z jeho obsahu nic neubylo.

Věnuje jí další úsměv, snaží se Elisabeth uklidnit. „To nestojí za řeč. Vlastně jsem ty noviny přivezl s sebou.“ Vytáhne je ze saka a položí na stůl mezi nimi. Je to katolický časopis Esprit, který vezl celou cestu až ze Stuttgartu. Je o poznání tenčí než býval v předešlých letech – snížené příděly papíru jsou dalším ze způsobů, jak umlčet katolický hlas – ale jeho stránky jsou úhledně složené. „Jen pro jistotu, kdybych vás tu nenašel a musel každé ženě, kterou bych oslovil, dokazovat, že nejsem šílenec. Promiňte, jste Elisabeth? Nebo jste to vy?“ Zasměje se.

Její pevně semknuté rty neprojeví sebemenší známku pobavení. „Proč byste mě tu neměl najít?“

Anton se přestane smát a je téměř vděčný, že k tomu má příležitost. „Na tom nesejde.“ Pokusí se o další úsměv. Jeho šarm na ni dříve či později zapůsobí. Je rozhodnutý, že musí. „Těší mě, že jste souhlasila s naším setkáním.“

„Potěšení je na mé straně,“ říká ona, ale zní přitom spíš jako obchodnice než jako někdo, kdo je vděčný.

„Cesta vlakem byla příjemná. Tohle je překrásná vesnice, pěkná krajina. Samozřejmě jste mi o tom psala v těch dvou nebo třech dopisech, co jsme si vyměnili. Ale nedokázal jsem si představit, jak krásné to tu bude, dokud jsem se nepřesvědčil na vlastní oči.“

„Našel jste si nějaké místo k bydlení?“ V případě, že bych se nakonec rozhodla, že vás nechci, zní za příkře vyslovenou otázkou.

„Ano. Herr Franke mi pronajal pokoj nad svým obchodem.“

Až nyní se její výraz poněkud obměkčí – jen na chvíli, to když pozvedne jeden koutek úst. Ten úsměv je téměř nepostřehnutelný a pobavení takřka neviditelné. Umožní mu ale kratičce nahlédnout do jejího brnění a toto drobné uvolnění v napjaté atmosféře Antona uklidní. „Bruno Franke?“ ujišťuje se žena. „Bruno Möbelbauer. Tak mu říkají děti.“ To znamená „výrobce nábytku“. Chytlavá přezdívka.

„Ano, vaše děti. Prosím, vyprávějte mi o nich. V dopisech jste se o nich samozřejmě zmínila, ale moc rád bych se dozvěděl víc.“ Už dávno se rozhodl, že tyto Lieblinge, které ztratily otce, bude milovat, ačkoli o jejich charakteru zatím zhola nic nevěděl.

Většina žen se při povídání o dětech rozzáří – ať už se jedná o jejich vlastní, či o cizí. Elisabeth ne. Výčet jejich vlastností předkládá bez váhání, jako by četla nákupní seznam. „Albert, to je ten jedenáctiletý, je bystrý a zvídavý, vždy velmi ohleduplný a laskavý. Paulovi je devět. Je velmi milý a pomáhá mi, aniž bych se ho musela doprošovat. Ale je ještě mladý a nepřemýšlí, takže se často dostává do potíží. Jak už jsem vám psala, Maria je šestiletá. Nejspíš jsem se ale nezmínila, že tropí tolik lumpáren, až Bůh brání.“ Za celou dobu neprojeví ani náznak náklonnosti, ačkoli své děti musí nadevše milovat. Jen láska ji mohla přimět, aby si podala inzerát. Toto je žena, kterou okolnosti připravily o veškerou radost a málem i o naději. Došly jí nápady i síla. Je vyčerpaná – válkou, bombardováním, dlouhodobým strádáním bez jediné chvilky oddechu. A pak jsou tu ty příběhy, které slýcháme, o stěhování z internačních táborů na ještě temnější místa. Vyhlazovací tábory – Chełmno a Treblinka, Sobibor a Osvětim-Březinka. Milostivý Ježíši, jako by lidé nebyli existencí Einsatzgruppen už tak dost zahanbeni.

Elisabeth potřebuje jeho pomoc. Její děti ho potřebují – Albert a Paul i malá Maria. Anton se nikdy neobrátil zády k dítěti v nouzi, jen když mu v tom bránily namířené hlavně jednotek Schutzstaffel. Jen když ho Shutzstaffel přinutila k neodpustitelné zbabělosti.

„Jejich otec,“ ptá se Anton jemně. „Byla válka příčinou…?“

Elisabethina tvář je prázdná jako nepopsaný list papíru. Její záda se napřímí ještě víc, narovná se v ramenou, ruce má způsobně složené na stole. „Válka ne. Otrava krve.“

„To je mi líto.“ Čeká, chce jí dát prostor říct víc, ale ona se na něj jen dívá, tichá a neoblomná. Je jasné, že na téma Herr Hertera, jejího prvního manžela, už nehodlá dodat jediné slovo. Anton se s tím musí spokojit.

„Chcete se mě také na něco zeptat?“

„Ano,“ odvětí Elisabeth. Teď když překonali nepříjemnou část rozhovoru o jejím vdovském stavu, znovu uchopí šálek. Tentokrát se napije, je to dlouhý žíznivý lok; čaj už je dostatečně vychladlý, takže ho může vypít najednou. „V dopise jste psal, že jste byl františkánským mnichem.“

„To je pravda.“

„A řád jste opustil, protože…“

Usměje se. „Nebylo to z mé vůle.“

„Jistě.“ Elisabeth zčervená a barva, která jí zbarví tváře, jako by z jejích rysů sňala léta strádání. Pod nimi se objeví zářivý, oku lahodící portrét dívky, kterou kdysi bývala. Jako by řezbářský nůž odloupl svrchní vrstvy jizev; bouřlivým počasím zerodovaný povrch skály na okamžik zmizí a ukáže se měkké bílé jádro. Uvnitř je něžná, poddajná a laskavá. Řekne: „Omlouvám se, mein Herr. Měla jsem být citlivější.“

Anton se tiše zasměje. Její obočí se údivem pozvedne a snad i nálada. „Nijak jste se mě nedotkla, Elisabeth. Pokud se vezmeme, musíme se spolu začít cítit příjemně. Musíme spolu mluvit otevřeně.“

„Ano, pokud.“ Vezme jeho noviny a otevře je na stránce s inzeráty. Anton se dívá, jak čte řádky, které před třemi týdny napsala. Obsahují úpěnlivou prosbu o milost a pomoc. Odeslala je ve chvíli přemáhajícího zoufalství, adresovala je světu, který byl příliš zmučený, než aby se o ni staral. Znovu zčervená, jako by svou zoufalou prosbu uviděla poprvé očima jiného člověka – Antona, ale i jiných mužů, kteří její inzerát četli, ale nedotkl se jich natolik, aby odpověděli.

Anton však četl Elisabethiny řádky tolikrát, že by je dokázal citovat zpaměti jako Písmo svaté.

Dobrá křesťanka, vdova, matka tří dětí. Potřebuji skromného a trpělivého muže, který by byl ochotný stát se otcem mých dětí. Pouze pro zájemce o zákonné manželství. Nemám peníze, takže pokud vám jde jen o ně, neodepisujte. Musí být ochotný přestěhovat se do Unterboihingenu ve Württembergu, protože nám zdravotní stav nedovoluje, abychom se kamkoli stěhovali.

Elisabeth odloží noviny na stůl a podívá se na něj – upírá na něj oči, posuzuje, zdali se do této role hodí, snaží se odhadnout jeho motivy. Ta chvíle se rozpíná, ticho je přerušované jen náhlým zařinčením pekáčů zevnitř pekárny a monotónním kvokáním slepic ze vzdáleného dvorku. Klade si všechny možné otázky, které jí přicházejí na mysl; Anton má pocit, že je slyší. Nedělám hloupost? Nepustila jsem se do něčeho, co nebudu moci vzít zpátky? Je úplně cizí; jaká matka by svěřila život svých dětí do rukou cizince? Ale matko Boží, nemám moc na vybranou.

Když nakonec promluví, položí otázku, kterou Anton nečekal. „Říkám si, jestli za tohle nepůjdu do pekla.“

„Do pekla? Tomu nerozumím.“

Sklopí oči a vrátí šálek na talířek. „Je to tak trochu prostituce, nemyslíte?“

Šokuje ho to. Uvědomí si, že se sotva dokáže ubránit smíchu. „To si rozhodně nemyslím. Ve vašem inzerátu jasně stojí, že byste stála o zákonný sňatek. Bůh nepovažuje manželství za hřích, meine Dame.“

„Tohle by mohl.“

Mluví tiše, takže Anton jen stěží dokáže porozumět jednotlivým slovům. Napadne ho, že možná nechtěla, aby ji slyšel. Něžně se zeptá: „Jak to myslíte?“

Elisabeth se rázně narovná. Pozvedne tvář a zadívá se Antonovi do očí přímým, neochvějným pohledem. „Netajím se tím, že hledám manžela jen kvůli penězům.“

„Je těžká doba, Elisabeth. Všichni děláme, co musíme.“

„Ale tohle? Nezacházím příliš daleko, když nabízím… co manželka může dát… pro peníze? A já stejně ještě…“ Hlas se jí zadrhne v hrdle a ona opět sklopí oči, ale Antonovi neunikne, že se jí náhle na řasách objevily slzy.

„Stále ještě milujete svého prvního manžela,“ hádá.

Elisabeth před jeho výrokem neuhýbá. Klidně a vyrovnaně přikývne. „Ano. A proto si říkám, jestli to není hřích – prostituce – vdát se z falešných pohnutek.“

Anton se usměje, úlevně nebo pobaveně – možná je v tom obojí. Náhle je mu jasné, jak ji může upokojit. Až nyní si uvědomí, jak vyřešit zmatek, který Elisabeth prožívá. Chápe podstatu beztvarého strachu, jenž se ho zmocnil, jakmile si s touto vdovou vyměnil první dopisy. Hitler ho mohl zbavit řeholního roucha, ale bratr Nazarius stále žije v Antonově srdci. Od svých osmnácti let žije v celibátu. Kdyby řád opustil o své vlastní vůli, možná by pro něj bylo snazší představit si, co manželé a manželky dělají. Dokázal by si představit, že by mohl mnohé ženy svést k bezpočtu druhů tělesného hříchu. Ale tohle on nikdy nechtěl a nijak zvlášť netouží opustit své františkánské zvyky.

„Nemusíte se bát,“ řekne rychle. „Abych byl upřímný, já… já se nemohu spojit…“ Odkašle si, není si jistý, jak dokončit větu.

Elisabethino obočí se znovu zvedne. Dívá se na něj, vyčkávavě a tiše, ale zvědavost nakonec zvítězí nad studem.

Anton to zkusí ještě jednou. „Nemohu se stát otcem.“ To je technicky pravda. Vzhledem k tomu, že nemá chuť k naplnění onoho aktu – protože v srdci zůstal mnichem, který je vázán svým slibem – tak to jistě nelze považovat za lež. „Ve wehrmachtu jsem utrpěl zranění. Snad chápete.“ Pokud to Elisabeth pochopí tak, že mu zranění způsobilo impotenci, nechá ji při tom. Nebude v tom rozdíl; ona se o tom nikdy nedozví. Potřebuje ochránce a partnera, nikoli milence. Anton zase potřebuje odčinit své hříchy. Mohou si vzájemně dát přesně to, co potřebují; není třeba komplikovat úmluvu věcmi, které běžní manželé a manželky považují za pevně dané.

„Rozumím.“ Elisabeth se vrací k obchodnickému tónu. Také se jí vrací barva do tváří. Vidina, že bude svůj domov a lože sdílet s impotentním vojákem, se jí zdá lákavá.

„To je důvod, proč jsem hledal takový druh uspořádání,“ řekne Anton. „Vdova, dobrá žena s několika dětmi, ode mě nebude nic očekávat. Zato dívka, které ještě nikdy nebyla vdaná a nepoznala radosti mateřství, ta by se nezajímala o manžela s takovým… omezením.“

„Ale pokud nejste…“ tváře jí zrudnou, jak se snaží najít decentní výraz, „… schopen, proč se vlastně chcete ženit?“

„Jsem si jistý, že manželství člověku nabízí víc, než jenom tohle.“ Zlehka se zasměje. „Hledám to, po čem touží každý: smysluplný cíl. Chci být užitečný. Než si mě Pán zavolá, chci vykonat něco dobrého.“

Elisabeth přikývne. Zdá se, že pochopila. Polohlasně poznamená: „Bůh ví, že právě teď dobro a zlo nejsou v rovnováze.“ Pak se najednou narovná a upře na Antona tvrdý pohled. „V jednom ze svých dopisů jste se zmínil, že nejste ve Straně.“

Anton souhlasně přikývne a položí si ruku na srdce.

„A byl jste někdy? Nebo budete?“

Tiše jí odpoví: „NSDAP mě připravila o mé místo na tomto světě. Rozpustili můj řád, zavřeli mou školu – a to není zdaleka všechno. Nikdy nebudu podporovat Stranu. Jestli vám to dělá starosti…“

„Nedělá,“ řekne Elisabeth. Potom se usměje – poprvé. Ten úsměv je jen nepatrný, nejistý a zdrženlivý, ale velice jí sluší.

„Zdá se, že pokud jde o politiku, máme dokonalou shodu.“

„Zdá se, že ano.“

„Nejsem odborník na manželství, ale řekl bych, že nám to poskytne jistou výhodu – šanci na úspěch.“

„Pokud jste zcela srozuměn s tím, že budeme… řekněme partneři…“

„To mi naprosto vyhovuje. Pokud mohu být prospěšný.“ Pokud mohu najít odpuštění. Šanci udělat něco dobrého – ochraňovat ty, kteří se nedokážou ochránit sami, jak jsem to měl udělat už poprvé, když mi k tomu Bůh dal příležitost.

„Pak tedy… já…“ Elisabeth zhluboka dýchá a tiskne si ruku na břicho, jako by se snažila potlačit nevolnost. Není připravena to vyslovit, ještě ne. Není pro ni snadné nechat minulost odejít. A pro koho by bylo? Minulost nás svazuje. Jak se prodíráme vpřed našimi životy, našimi každodenními zvyky, zanecháváme za sebou brázdu plnou duchů.

Anton zdvořile vyčkává. Mlčí a dává jí čas, aby si srovnala myšlenky, aby si mohla utřídit věci ve svém srdci. Zatím předstírá, že pozoruje muže na druhé straně ulice; pomalu procházejí kolem prodejny s textilem (je dávno zavřená a z jejího vývěsního štítu se odlupuje barva); jsou oblečeni do dlouhých plášťů, jejichž podpaží zčernala potem. Anton si nemůže pomoct a přimhouří oči, dívá se, jak přecházejí kolem. Jako by jeho oči mohly škvírami v přivřených víčkách proniknout skrze maso a kosti, skrze nenápadný zevnějšek, který na veřejnosti musíme nosit všichni, do jejich srdcí a duší. Co jsou doopravdy zač? A když už jsme u toho, co je zač Elisabeth? Ani v tichém Unterboihingenu nemůžete být příliš sebejistí, příliš bezstarostní. Neexistuje místo, které by bylo ušetřeno nákazy. Hitler svou nenávist vdechl do celého Německa; nelze říct, kdo uvnitř hnisá, kdo té černé horečce podlehl.

Koutkem oka, ačkoli stále sleduje ty muže, Anton nepřestává pozorovat Elisabeth. Jako by zabírala celý svět. Její přítomnost přesahuje všechno, ovládá a velí podnícena naléhavostí svých potřeb. Anton upírá pozornost na její bledý oválný obličej, pečlivě upravené vlasy, rovnou linii vlasů, které slunce barví do růžova. Nebo se jeho pozornosti sama zmocnila a nyní ji k jeho mírnému překvapení drží? Jak je to dlouho, kdy o nějaké ženě uvažoval tímto způsobem? Dvacet let? Ani jako mnich nepřestal být mužem; oceňovat krásu Božího stvoření není hřích. Ale v té době neměla romantická láska v jeho životě místo. Neobjevila se žádná žena, která by bratru Nazariovi připravila bezesné noci. Taková touha by byla velmi nepraktická. A pokud ho někdy pronásledovaly obrazy ženské krásy, místo aby se soustředil na růženec či křížovou cestu, nepřepadaly ho častěji než vzpomínky na růžovou zahradu nebo obzvlášť jímavou melodii. Dvacet let celibátu ho však nemohlo připravit na střetnutí s vlastním srdcem. Elisabeth je svým vlastním způsobem přitažlivá. Musí být o něco mladší než on. A není to velká kráska, ale kdyby v jejích očích nesídlila taková sklíčenost a její ústa nebyla stažena v tvrdou linii, neměla by k ní daleko. Vnější krása však nijak nevypovídá o skutečných hodnotách – ne pro Boha a ani pro Antona. Zná ji jen málo, ale nemůže neobdivovat její odvahu, sílu ducha a mohutnou tvrz její víry. Pokud mu to dovolí, je ochoten udělat všechno, aby jejich manželství fungovalo. Jestliže mu Bůh odpustí, že lhal – dnes už podruhé – vedle této ženy s přísnýma očima může najít rozhřešení, které potřebuje. Je si tím jist. Ale i on jí může být prospěšný; společně by mohli lépe zvládnout úskalí života.

Elisabeth přesto váhá. Ruku má položenou vedle prázdného šálku, dlaň pevně zatnutou do pěsti, nehty prstů se jí zarývají do kůže na palci, která v místě otlaku zbělá.

„Nemusíte se rozhodnout hned,“ říká Anton.

„Měla bych v tom mít jasno. Vážil jste sem dlouhou cestu.“ Následuje další odmlka. Zahledí se do prázdného hrnečku, snad je zamyšlená, snad je v rozpacích. „Ale nejdřív byste se měl seznámit s dětmi. Pokud si vás neoblíbí, nemá smysl v tom pokračovat.“

Ta myšlenka ho na okamžik zneklidní – znovu se potkat s dětmi – ale vzápětí ten strach potlačí. Tohle je přece důvod, proč do Unterboihingenu přišel. „Moc rád se s nimi setkám. Ještě jako františkán jsem býval učitelem – myslím, že jsem vám o tom psal ve svých dopisech. Na dětech mi velice záleží a troufám si říct, že si k nim dokážu najít cestu.“

V pekárně koupí krabičku Hausfreunde. Bok po boku pak Anton a Elisabeth pomalu procházejí Unterboihingenem, povídají si a přitom uždibují máslové koláčky. Elisabeth se tu a tam uvolní. Říká se, že pokud jde o muže, láska prochází žaludkem, ale platí to i o ženách. Pomalu olízne čokoládovou polevu ze svého Hausfreunde a je vidět, že si tu chvíli vychutnává.

„Tak dlouho už jsem neměla čokoládu.“

„Já také ne.“

„Připadá mi, že jím příliš rychle, ale zároveň bych si tu věc nejradši celou strčila do pusy. Kdoví, kdy si zase budeme moci dopřát čokoládu? Je skoro zázrak, že ji v pekařství dnes měli. Tady v Unterboihingenu zásobování vázne už léta, od začátku války. A nejde jen o potraviny.“

„Řekl bych, že v Berlíně může člověk sehnat čokoládu snáz, ale o mnoho lepší to asi nebude.“

Elisabeth si dopřeje další sousto. „Utratil jste za ně spoustu peněz.“

„Možná,“ souhlasí se smíchem Anton. „Ale stálo to za to, nemyslíte? Děti malou dobrotu každopádně ocení.“

Chvíli si prohlíží koláček, kriticky a přísně – ve tváři má stejný výraz, jako když před pekárnou posuzovala Herr Starzmanna. „Ta meruňková marmeláda uprostřed… není, co bývala. Pekař ji dělával jinak, když jsme se kdysi přistěhovali.“

„Myslím, že ji teď dělají s medem,“ říká Anton. „Asi jim došly přídělové lístky na cukr.“

„Určitě máte pravdu. Na polích za Unterboihingenem je naštěstí spousta úlů. V zimně nám možná dojde uhlí, ale nikdy nebudeme muset pít hořký čaj.“

Její hlas se mu líbí. Je příjemný a jistý, má bohatou barvu; vyvážený souzvuk nenápadného humoru a předvídatelné melodie hluboké nepomíjející citlivosti. Kdykoli Anton zaslechne v duši nějakého člověka hudbu, dokáže mu také porozumět. Hudba se mu stala mateřským jazykem už v deseti letech, kdy se učil hrát na varhany. Každý páteční večer poháněl nohama veliké měchy a pumpoval vzduch, jeho prsty neohrabaně klopýtaly po zažloutlých slonovinových klávesách. Kněz zatím vymetal z koutů hlavní chrámové lodi pavučiny a volal: „Výborně, Antone! Hlahol Hospodinu, celá země!“ Jeho rodiče neměli na hudební lekce peníze, ale pro upřímné srdce Bůh vždy otevře každé dveře.

„Zdá se, že si tahle malá vesnička vede docela dobře,“ říká. „Tak dobře, jak to v těchto časech vůbec jde. V porovnání s velkými městy, které jsem viděl – Stuttgartem, Mnichovem…“

„Ano.“ Ozve se krátký nevěřící smích. „Vždycky jsem měla ráda velká města a považovala jsem za utrpení – snad i za prokletí – že musím žít tady v Unterboihingenu. Ale Paul byl slabý na plíce, víte? Městský vzduch mu nedělal dobře. Od začátku války si ale uvědomuji, že život na venkově je požehnání. Dřív by mě to nikdy nenapadlo.“

Pochybné zázraky, které stvořila válka.

„Na téhle vesnici je něco krásného, i na té komunitě, kterou jsme vytvořili,“ pokračuje. „Něco Božího. Ve městě by byl život těžší – méně jídla, a pak ty bomby – neustálé ohrožení. Mé děti by hladověly. V celém Německu není dost potravinových lístků, aby dokázaly nakrmit Alberta; na nasycení dospívajícího kluka toho není nikdy dost. Ale tady máme krávy a kozy, které nám dávají mléko, a spoustu vajíček. Na polích rostou brambory a cibule. A co si nemůžeme vypěstovat sami, to s někým vyměníme. Každý tady vypěstuje o něco víc, než jeho rodina spotřebuje, napeče víc chleba, zabije slepici navíc. Všechny ty drobné nadbytky si pak vzájemně vyměňujeme, a tak nikdo netrpí.“

„Chápu, jak to myslíte,“ řekne Anton. Něco Božího. Takhle si to Bůh jistě představoval, když tvořil lidstvo: soused miluje souseda, každý se stará o svého bratra.

„Je to zvláštní pomyšlení, že tady o sebe vzájemně pečujeme, kdežto zbytek světa…“

Její hlas se vytratí. Napůl snědený koláček v její ruce zůstává zapomenut. Je zvláštní, že ve světě plném stínů, přiškrceném šlahouny nenávisti, ještě dokáže vyrůstat láska. Anton váhavě přemítá nad čísly. Čtyřicet pět tisíc mrtvých jen za minulý měsíc – a to je jen výčet vojáků. Abstraktní čísla, studená a strohá, tak prostá pocitů, že se člověku zdá téměř odpustitelné, jak nevzrušeně o nich dokáže číst nad ranní kávou a toustem. Jako by to byl jen soupis zboží, které mu nepatří. Civilní oběti nikdo nepočítá – alespoň ne nikdo, komu by se dalo věřit. Rozhodně nikdo nepřizná, co se děje v koncentračních táborech, jako by taková příhodná opomenutí mohla před občany a před Bohem zakrýt hříchy Strany. O ztrátách na straně nepřátel se v novinách píše jen málo, ale když se objeví křiklavé titulky: Bliztkrieg! Na Londýn dopadlo 5500 tun; Británie je na kolenou, člověk si ledasco odvodí.

Ale Britové nebyli poraženi, nebo ano? A po bombardování Pearl Harboru loni v prosinci byli do války vtaženi i opatrní Američané. V Mnichově se o tom můžete doslechnout. Člověk si jen narazí klobouk víc do čela a ukryje se pod jeho krempou. Řekne: Bombardování Londýna původně vůbec neměli v plánu. Führer nedokáže jedinou proklatou věc udělat pořádně. Novinky se šíří i ve Stuttgartu, vedle trosek kostela, nad nímž se dým a prach stále vznášejí jako kouř z kadidelnice stoupající k nebesům, se předávají od úst k ústům. Říše zamlčuje a ohýbá pravdu. Říše nám otevřeně lže, takže co s tím uděláme? Noviny se krčí jako zbitý pes, shrbený a pomočený. Reportéři reagují na „sedni a popros“. Když páníček luskne prsty, chce vidět poslušnost. Ale co můžeme čekat? Veškerý tisk, který nebyl pod kontrolou Strany, zmizel už ve třicátém čtvrtém roce. Vydavatelé a novináři byli prohlášeni za rasově nečisté, za nepřátele státu. Ti, kteří nepředvídali, co přichází, a neutekli do Francie nebo do Kanady, našli svůj konec v Dachau, potkali ho ve sněhu těsně před svítáním. Pravda vaše děti nenasytí. Morální zásady člověka nezahřejí.

Míjejí statek. Kropenaté slepice se rozptýlily po zamřížovaném dvorku, občas zakdákají, když se přetahují o žížaly. Elisabeth je pozoruje, dokud statek nezmizí z dohledu. Potom se obrátí zpátky k cestě, která leží před nimi. „Do letošního jara jsem pracovala v přídělovém centru,“ říká. „Dělalo tam se mnou dalších asi padesát žen; pocházejí ze všech vesnic stojících podél Neckaru. Všechny jsme měly na starosti balení týdenních přídělových balíčků, každá z nás konkrétní potraviny. Jedna krájela nasolené vepřové na správnou velikost, jiná ho pak vkládala do krabice. Další přidala máslo, jiná sýr, potom marmeládu, mouku, cukr a tak dále. Já měla na starosti vejce. Každá z nás měla určené množství ztrát na den. Někdy se tomu prostě nedalo zabránit; i ten nejpečlivější člověk občas upustí kousek sýra nebo sklenici zavařeniny. Mně nikdy nespadlo ani jediné vajíčko; prostě jsem si to nemohla dovolit. Ta vajíčka jsou příliš cenná. Ale na svém listě jsem je odepsala jako ztrátu, každý den – vajíčka, o kterých se předpokládalo, že je upustím, vajíčka, co byla na odpis. Když se nikdo nedíval, schovala jsem je do kapsy sukně.“

„Brala jste je pro děti?“ tipuje Anton.

Pohled, který mu věnuje, ho téměř donutí couvnout. „Milostivá matko, to ne. Snad si nemyslíte, že bych byla tak sobecká, Herr Starzmanne? Na sklonku dne, ještě než přišli řidiči, aby naložili bedny na dodávky, schovala jsem vajíčka do přídělů pro nejpotřebnější rodiny. Pro ty s malými dětmi a bez otce, s nemocným miminkem, nebo matkám, které smutek přemohl natolik, že už nedokážou žít tak, jak by měly, jak musíme my všichni.“

Rychle sklopí oči a už neřekne ani slovo. Anton přemýšlí, proč tak náhle ztichla, ale o chvíli později si příčinu přečte z jejích zrůžovělých tváří a rozhodných, přimhouřených očí. Řekla mu toho příliš – jemu, cizinci, muži, kterého zná sotva hodinu, ale kterého si, dá-li Bůh, vezme. Pustila ho do svého srdce. Takovou chybu už hned tak neudělá.

Vede ho dál po vyježděné cestě. Topolovky se sklánějí nad páchnoucími příkopy a vystavují hvězdice svých uvadajících květů – poslední záchvěvy léta. Za nimi se rozprostírá prastarý ovocný sad, pokroucené větve jsou prověšené pod tíhou zlatého ovoce a uprostřed stromů stojí domek omítnutý bílou štukou. První patro má postavené z cihel.

„To je váš dům?“ ptá se Anton, příjemně překvapen.

„Ne,“ odpoví Elisabeth omluvně. „Tady bydlí Frau Hertzová – moje domácí. Pronajímá ten starý dům na druhém konci pozemku – původní farmu, která je sto let stará – a tam s dětmi žijeme.“

Anton už starý dům vidí, vykukuje skrze lesklé listí jabloní. Na prosté budově se podepsaly čas a tradice. Lomený štít, příliš malá okna, dřevo v průběhu let ztmavlo téměř dočerna. Dům stojí vysoko nad zemí, podepřený tlustými dřevěnými pilíři. První patro obklopují kamenné zdi slepené maltou; o prostor mezi vrcholkem zdi a podlahou domu se dělí modravé denní světlo a okrově zbarvené šero.

Elisabeth ho vede pod svěžími větvemi plnými sladkých jablek. Tráva vysoká do půli lýtek hladí lem její sukně, a když se žena skloní, aby se vyhnula příliš nízké větvi, ten pohyb je plný bezděčné elegance. Vzduch kolem ní voní sluncem, vlhkem a bohatým aroma zralého ovoce. Konečně dorazí ke starému domu. Cosi mohutného se zavrtí v šeru mezi domovními pilíři a k ševelení jemného větru se přidá rytmické vrzání – zvuk odpočívajících zvířat a jejich přežvykování. Anton nahlédne přes zeď do chladné tmy. Pohled mu oplácejí dvě bílé kozy; ozve se nadějeplné zamečení. Domácí dojná kráva, světlá a s mírnýma očima, se nevzrušeně položí.

Elisabeth očividně zahanbená venkovským výjevem netrpělivým pohybem smete ze sukně semínka trávy. „Tady vidíte, proč jsem život na vesnici považovala za prokletí. Takhle přece žili rolníci, nebo ne? Za starých dob. Dnes se to zdá směšné. Máme dvacáté století, už nejsme ve středověku. Ale není to tak špinavé, jak to vypadá. Hnůj stéká po šikmé podlaze dolů, na Misthaufen.“

Kolem celého chléva vede příkop zakrytý jednoduchým poklopem z úzkých prken. V severním rohu domu, kde ústí otvor do Misthaufenu, kvete hustá spleť býlí. Je tu cítit zápach, to jistě, ale nikoli nepříjemný. Příkop s hnojem i zvířata, hustá zeleň vzrostlého plevelu – to všechno je cítit dávno minulými léty, někdejšími staletími. Jako za starých dob, jak řekla Elisabeth. Ten pach v něm vyvolá bodavou Sehnsucht, příjemnou bolestivou touhu po časech, které nikdy nezažil. Bývaly doby, kdy jsme nebyly ve válce. Bývaly doby, kdy Němci mohli být hrdí na to, kdo a co jsou.

„Váš dům se mi líbí.“

Elisabeth vyhrkne: „Zvířata pod podlahou jsou užitečná hlavně v zimě, kdy nám poskytují teplo. Myslím, že právě proto je tam lidé mívali, než se začaly stavět chlévy.“

„To je důmyslný systém.“

„Uhlím topíme, jen když přijdou opravdu velké mrazy. Tak nám zbude dostatek na to, abychom ho za něco vyměnili. Bůh poskytuje požehnání těmi nejméně očekávanými způsoby.“ Úsměv; Anton nedokáže poznat, jestli v něm není hořkost. Elisabeth si přiloží dlaně k ústům a zavolá: „Děti, jsem doma! Pojďte dolů!“

O chvíli později se ozve dupot nohou sbíhajících po skrytém schodišti. Ten bouřlivý projev nemotorné dychtivé radosti otřese Antonem až hluboko v duši. Když naposledy viděl děti běhat jen tak pro radost, byl ještě učitelem v Domově svatého Josefa, seděl ve stínu a užíval si dýmku. Chlapci běhali kolem dokola, bez dechu a celý rozesmátí se honili. Míč se pomalu kutálel v prachu, nyní zapomenutý, stejně jako pravidla hry, která se je mladý bratr Matthias snažil naučit. „Neber si to osobně,“ utěšoval tehdy Anton Matthiase. „Někteří z těch chlapců téměř nic nechápou. Až na lásku. Lásky potřebují hodně.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na hraně noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.