CHARLIE GALLAGHER

SLEDUJE TĚ

KALIBR

HE IS WATCHING YOU

Copyright © Charlie Gallagher 2018

Translation © Irena Steinerová, 2020

ISBN 978-80-242-6844-6

Toto dílo je smyšlené a veškerá jména, postavy, firmy, organizace, místa i události jsou buď dílem autorovy fantazie, nebo jsou použity ve fiktivních situacích. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými, či mrtvými, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

POZNÁMKA AUTORA

Hlavní inspirací mé tvorby je každodenní praxe policejního detektiva v přímém výkonu služby, ačkoli příběhy v mých knihách jsou zcela fiktivní. Vím, že hrdinové mých románů nejsou vždy vylíčeni pozitivně; jsou to jen lidé a dělají chyby. Občas tomu tak bývá i ve skutečném životě, ale převážná většina policistů je čestná a podává dobré výkony v náročných podmínkách. Dennodenně se přesvědčuji o tom, že muži a ženy v uniformě patří k výkvětu naší společnosti, a jsem hrdý, že mohu být součástí jednoho z nejlepších policejních sborů na světě.

Charlie Gallagher

[1]

Ostře zabočil doprava a sjížděl z kopce. Doverský hrad teď měl v dálce přímo před sebou. Nízká mlha halila větší část zeleného svahu, na němž se tyčil, a vyvolávala iluzi, že se starobylá pevnost vznáší ve vzduchu jako nějaký výjev z pohádky.

První hodinu po rozbřesku měl vždycky nejradši. Tím spíš teď, když Británii sužovala nesnesitelná vlna veder. Měl pocit, že se dokáže pořádně nadechnout jen v těchto časných ranních hodinách. Vzduch byl ještě čerstvý, až to svádělo k dojmu, že téměř chladí na kůži. Mlžný opar tlumil sílu slunce, ale bylo jasné, že to dlouho nevydrží.

Silnice se před ním vinula do dálky a on šlápl na plyn. Krátká řada stavení po levé straně jeho nákladního pick-upu se slila do šedé šmouhy, pak náhle skončila a vystřídala ji zeleň. Silnici obklopily stromy a vozovka se zúžila. Otevřenými okénky se dovnitř linula příjemná vůně orosené trávy a posekaného dříví. Les vystřídaly louky s pasoucími se ovcemi. Kolem pastvin se táhl kovový plot a za ním stála řada košatých stromů se zjizvenými a pokroucenými kmeny, jako by se i ony kdysi snažily odrazit hordy nájezdníků. Hrad se brzy změnil v pouhý odraz ve zpětném zrcátku a nakonec zmizel úplně. Pak skončil i plot.

Vůz se nořil hlouběji do krajiny. Tady ho úzkost téměř opouštěla. Čím méně lidí, tím lépe, a ačkoli při přejezdu nad hlavní silnicí zeleň na chvíli zmizela, po vozovce dole stejně nic nejelo.

Cesta se začínala klikatit. Musel zpomalit. Porost po pravé straně vystřídal výhled na Lamanšský průliv, který se prostíral v dálce jako plát tepané oceli, odrážející ranní světlo. Mlha se začínala rozplývat a on už ve vodě rozeznával pruhy zelené a modré. Měl by se raději soustředit na silnici, pomyslel si a přibrzdil před ostrou zatáčkou. Podél vozovky na vrcholu útesu byly rozeseté vyhlídkové body a on uviděl své první dnešní auto, zaparkované s rozsvícenými brzdovými světly na plácku s výhledem do dálky. Pokračoval v jízdě. Silnice se napřímila a stromy brzy úplně zmizely. Po obou stranách se prostíraly už jen louky a pole. Vystoupal do nejvyššího bodu. Vozovka byla rovná jako pravítko a po pravé straně se nabízel nerušený výhled na moře za svažujícími se pláněmi a budovou pobřežní stráže, která odsud vypadala jako zavěšená nad srázem.

Zpomalil a odbočil na polní cestu ke statku. Tráva rašící uprostřed byla tak vysoká, až se otírala o podvozek. Ujel asi tři čtvrtě kilometru, než narazil na první budovu. Byla to stodola s otevřenou čelní stěnou. Vypadala přesně tak, jak si ji pamatoval: střecha se na jedné straně propadala a dřevěné krovy a izolační fólie, které byly kdysi její součástí, nyní spočívaly na masivním skladovém kontejneru. Samotný kovový kontejner se také neohrabaně nakláněl ke straně, protože se pod jeho vahou zřejmě zlomily dvě ze čtyř dlažebních desek, které ho v rozích podepíraly. Byl zrezivělý a stěny měl oslizlé mechem, jenž se rozlézal shora. Dveře nebyly od cesty vidět – nacházely se na opačné straně, naproti zdi stodoly. Právě proto si ji vybral.

Zastavil a z vyprahlého povrchu cesty se zvedl oblak prachu, který ho při vystupování obklopil. Nestihl se odvrátit dost rychle, aby si ochránil zrak. Na okamžik znehybněl, oči ho pálily a zuřivě mrkal, dokud se prach neusadil. Pak obešel vůz a otevřel zadní dveře nástavby. Hydraulika zasyčela, když se zvedaly.

Její tělo bylo zabalené do igelitové fólie, čouhala jen chodidla. Viděl modré tenisky, nehybně trčící zespodu. Měla je zacákané tmavě červenými fleky, jednu o něco víc než druhou. Byla těžká. Plastovou fólii zvolil proto, že usnadňovala manipulaci s tělem. Přesto mu dělalo potíže přitáhnout ji k sobě. Když se mu to konečně povedlo, mohl ji uchopit kolem boků a zvednout si ji na rameno. Neviděl jí do obličeje – měla ho pevně zabalený společně se zbytkem těla. Nechtěl, aby z ní prosákly nějaké tekutiny nebo vypadaly vlasy či chlupy. Byla omotaná tak pevně, že se mu ani neohnula přes rameno. Se zahekáním ustoupil od vozu. Balík se zachytil o horní stranu otevřeného zavazadlového prostoru. Povedlo se mu odtud vymanévrovat, ale cestou ke kontejneru několikrát klopýtl. Položil ji na zem pod rozbitou střechou.

Visací zámek byl zatuhlý. Měl pořídit větší, tenhle klíček byl pro ruku v rukavici příliš titěrný a on proklínal vlastní nemotornost. Několikrát se zhluboka nadechl, aby se zklidnil. Rukavice si sundat nemohl, takže nezbývalo než se soustředit. Nakonec se trefil a zámek cvakl. Otevřel dveře kontejneru. Byly těžké. Pověsil zámek zpátky na petlici. Do nosu ho udeřil zápach a do vzduchu se zvedl roj much. Nerozletěly se však ke dveřím, ale hned se zase snesly zpátky na velice podobnou roli igelitu, která už ležela uvnitř. Z téhle dole čouhaly bosé nohy. Zaklel. Vzpomněl si, že ji musí obrátit. Předklonil se a svraštil obličej nad tím puchem. Uchopil igelit a otočil celou roli hlavou k sobě. Z horní části přitom vypadlo několik černých nafouklých much a pár červů. Vyrušil je z hostiny a oni se teď svíjeli na poškrábané kovové podlaze.

Spokojeně se vrátil k novému přírůstku. Zvedl roli tak, aby tenisky mířily k zemi, a opět si ji vyzvedl na rameno. Poponesl ji o pár kroků blíž k otevřeným dveřím kontejneru, postavil ji na zem a postrčil dovnitř. Igelitový obal pleskl o kovovou podlahu. Překulila se, takže špičky bot mířily dolů. Také ji přetočil hlavou k sobě. Šlo to špatně. Mouchy, které se mezitím usadily, to opět vyrušilo. Vzlétly všechny najednou jako černý stín. Když mračno dopadlo zpátky dolů, začalo si pochutnávat na obou ženách. Mouchy dokážou vycítit smrt, dokážou vycítit, když je čerstvá. Zadržel dech a vstoupil. Stáhl jí tenisky, jednu po druhé, a pak sloupl horní tenkou vrstvu plastové fólie – jedinou věc, na níž mohla ulpět stopa jeho DNA. Stačil by jediný vlásek nebo kapička potu. Igelit vespod byl silnější a žena byla pevně zabalená až po ramena.

Visací zámek zaklapl. Cítil, jak se mu po zádech a předloktích řine pot, který se brzy začne hromadit v rukavicích. To bylo špatné, ale dalo se to vyřešit. Vrátil se zpátky k vozu a posadil se na okraj otevřeného nákladového prostoru, aby popadl dech. Po několika minutách zalovil v útrobách auta a vytáhl koš na spalování listí, jenž se dá pořídit prakticky v každém zahradním centru nebo prodejně pro kutily. Byl ještě nepoužitý. Kov se leskl a odrážel nízké ranní slunce. Koupil ho už před dvěma měsíci, takže záznamy bezpečnostních kamer v prodejně budou už dávno vymazané. Odnesl koš do části stodoly, která ještě měla střechu. Vypadala ovšem dost chatrně: uprostřed byla prověšená a zdálo se, že některé střešní panely drží pohromadě jen díky pavučinám, jež jsou mezi nimi natažené. Postavil koš na zem a obrátil pozornost ke své papírové kombinéze. Byla sněhobílá a leskla se v sílícím slunci tak, že při pohledu na ni musel přimhouřit oči. Rozepnul zip, svlékl ji a dbal na to, aby ji držel daleko od těla, když ji smotával do klubka. Strčil ji do koše a přidal boty. Nakonec si sundal rukavice. Dával si pozor, aby je stahoval od prstů, ne od zápěstí. Přihodil je do koše. Ve voze na dně nákladního prostoru měl přilepený arch balicího papíru, který měl zachytit všechno, co by mohlo z igelitové fólie vypadnout. Bude pro něj muset zajít. Smotal vnější vrstvu fólie a strčil ji do koše.

Ztuhl. Do stodoly zalétl nezaměnitelný zvuk motoru a vytrvale se blížil. Báječný ranní poklid byl tentam. Už nebyl sám.

[2]

Ron Beasle se naklonil dopředu, aby lépe viděl přes ošoupaný volant. V periferním vidění se mu komíhal osvěžovač vzduchu. U stodoly spatřil zaparkovaný nákladní pick-up. Vypadal nově, byl to ten typ se zadní nástavbou na korbě. Byl obrácený přímo k němu, s pootočenými koly, a muž, pravděpodobně řidič, se skláněl nad kapotou a cosi tam studoval.

„Copak to tady máme, Tuckere?“ podivil se Ron. Zlatavý kokršpaněl na popraskaném koženém sedadle vedle něj dychtivě pohlédl ven a při zvuku svého jména na okamžik vtáhl jazyk do tlamy.

Ron zastavil. Vypnul motor, se zaskřípěním otevřel dvířka a při vystupování dával pozor, aby mu Tucker neutekl ven. Pes s gumovým míčkem v tlamě okamžitě přeskočil na sedadlo řidiče. Okno se zamlžilo v místech, kam přitiskl čumák. Ron se na okamžik zastavil u svého lahvově zeleného landroveru. Byla to druhá generace – klasika a Ronova pýcha a radost. Jeho žena často hudrovala, že nikdo jiný nesmí do vozu pomalu ani nastoupit, zato pes si tam může dělat, co chce. Ron to nemohl popřít. K tomu přece landrovery jsou: pro rozbahněná pole a zabahněné psy.

Muž se stále nahýbal nad kapotu. Ohlédl se a narovnal záda, zatímco si Ron vyhrnoval rukávy na vyhublých předloktích. Přesvědčil se, že má košili pořádně zastrčenou do kalhot.

„Hej!“ zvolal Ron. Zamířil k muži, který se na něj usmíval. „Copak vás sem přivádí? Víte, že je to soukromej pozemek, mládenče?“

Muž se nepřestával usmívat. „Právě kvůli tomu tady jsem! Dělám pro jednu stavební firmu. Jednají o odkoupení těchhle pozemků. Jsou tady ale nějaký nesrovnalosti ohledně hranic. Požádali mě, abych sem zajel a prověřil to. Upřímně řečeno mě ani nepřekvapuje, že to nikdo přesně neví. Ty hranice nejsou jasný.“

„Nejsou, to je pravda. Tady jste ale každopádně na cizím pozemku. Podle mých informací tady nemá nikdo co pohledávat. Přijel jsem to sem přeměřit kvůli vratům. Máte kliku, že jsme je ještě neosadili a nezamkli, protože to byste se nedostal ven.“ Nervózně se uchechtl. Byl to bluf. O vratech se sice bavili, ale zatím nebylo o ničem rozhodnuto.

„Určitě bych si nějak poradil.“ Muži trochu pohasl úsměv.

„To těžko, ledaže byste přitom způsobil nějakou škodu. Co kdybych si zapsal vaše jméno a telefonní číslo? Můžu vám pak dát vědět, až se ty vrata namontujou. Budete mít aspoň kontakt pro případ, že by se někdo potřeboval dostat dovnitř. Pro koho jste říkal, že pracujete?“

„Nevím, jestli jsem to říkal! Dělám ale pro McCall’s. Bylo mi řečeno, že mají velkej zájem o koupi týhle lokality.“

„Takže vy se zabýváte akvizicí pozemků, je to tak?“

„Jo, řekl bych, že to je docela přesnej popis.“

„A vaše jméno?“

„Steve. Jestli potřebujete číslo telefonu, můžete si zavolat do McCall’s na ústřednu. Já za ně telefonáty nevyřizuju.“

„Uvidíme. Hodláte tady zůstat ještě dlouho?“

„Uniklo mi vaše jméno,“ podotkl muž.

„Ron.“ Stařec si promnul bílou bradku a změřil si toho člověka pohledem. Něco mu na něm nesedělo. Tenhle rozhovor mu každopádně nebyl po chuti.

„Tak díky, Rone. Nemyslím, že bych se tu nějak dlouho zdržoval. Jen jsem se tady zastavil, abych se ještě jednou podíval na mapu. Ty hranice, co tu jsou vyznačený, rozhodně nejsou správný. Podle mě to nadhodnotili. Potřebuju si to pořádně projet kolem dokola a pak už vás přestanu otravovat. Odhaduju to tak na půl hodiny. To by šlo, ne?“

„Půl hodiny?“

„Půl hodiny. To byste se musel hodně snažit, abyste ty vrata za tu dobu vyměřil, dovezl a namontoval, nemám pravdu?“ Znovu se usmál, ale na Rona to působilo neupřímně.

„No tak dobře. Ale do večera to bude hotový. Vyřiďte svýmu zaměstnavateli – McCall’s –, že i když jednají o koupi, nejsou tady jediní. Tenhle pozemek je ještě pořád v soukromejch rukou. Nemůžete se tady jen tak courat.“

„Vyřídím jim to, Rone. Kdybych to tady ale mohl dneska dodělat, už bych se sem nemusel vracet. Oni akorát nechtějí kupovat zajíce v pytli. To dává smysl, ne?“

Ron pokrčil rameny. Otočil se a zamířil k landroveru. Hlavou mu ale vrtala ještě jedna otázka. „Kolik je? Šest ráno? To jste si docela přivstal, ne?“

„To jo, z domova jsem odjížděl těsně po pátý. Po tomhle mě čekají ještě dvě měření. Technicky vzato jsem na volný noze, takže jakmile to udělám, mám padla. Čím dřív začnu, tím dřív skončím. Nikdy jsem nepatřil k těm, co ráno dlouho vyspávají.“

Ron to zvážil. Znělo to logicky; sám byl ranní ptáče a kdysi pracoval podle stejné zásady. „No, máte štěstí, že jsem sem rovnou nepřijel s policajtama. Říkal jsem si, že se tu nejdřív zastavím a promluvím s váma. Jestli vás tu ale ještě jednou uvidím, budu je muset zavolat.“

„Jasně. Jak říkám, už sem víckrát jezdit nepotřebuju. Dělám jen to, co se mi řekne.“

„To my oba, Steve.“

„Aspoň už vím, že jezdit sem brzy po ránu nemělo význam. Nepředpokládal jsem, že bych v tuhle denní dobu mohl někoho rušit.“

„Já taky neholduju dlouhýmu povalování v posteli. Vedu střeleckej klub – hliněný holuby, o kus dál po silnici. Musím to tam jet nachystat. Starej pán, kterýmu patřil tenhle pozemek, byl můj dobrej přítel a taky vynikající střelec. Umřel teprve nedávno. Já chci jenom dohlídnout na to, aby pozůstalí neměli žádný problémy. To znamená, aby se tady nikdo nepotloukal, nevozil sem bordel a neslídil kolem, dokud se nevyřídí všechny formality.“

„Jasná věc, Rone. To víte, mně v práci nikdo nevykládá, jakou má pozemek historii nebo jaký jsou s ním plány. Já jenom plním úkoly.“

„Byl to dobrej kamarád. Celej život tvrdě pracoval. Přál si jen jediný, aby jeho majetek řádně přešel na dědice. Každej chlap chce přece zajistit rodinu. Slíbil jsem mu, že se o to postarám, a to taky hodlám udělat.“

„Rozumím. V McCall’s zřejmě nevědí, že to tady hlídáte.“

„Kdepak, o tom neví nikdo, synku. Je to jen slib, kterej jsme mu s jeho ženou dali, když ležel na smrtelný posteli. Rád bych to dodržel.“

Steve zvedl ruce do vzduchu. „To naprosto chápu. Měl kliku, že měl tak dobrýho přítele, jako jste vy.“ Začal skládat plachtu papíru.

Ron už měl nohu na stupátku auta, zaletěl však ještě jednou pohledem za mužův pick-up a do stodoly. S něčím se tam hýbalo. Něco bylo jinak. „Vy jste byl ve stodole?“ Seskočil zpátky na zem. Koutkem oka zachytil pohyb; Tucker přiskočil k oknu. Nevšímal si ho a vykročil zpátky.

„Kde?“ Steve otevřel dveře spolujezdce u pick-upu a položil poskládaný arch papíru na sedadlo. Tvářil se nezúčastněně.

Ron se nenechal odbýt. „Ve stodole. Z boku byla přidělaná paleta. Už dřív se někdo snažil vloupat se do toho kontejneru. Nechápu proč – vevnitř nic není –, ale jsou s tím akorát další výdaje, když se tam někdo dobývá a nadělá přitom škodu.“

„Kontejner? Ne. Kontejner mě nezajímá. Možná až potom náklady na jeho odstranění.“

Ron vešel do stodoly. „Co je sakra tohle? Kde se to tu vzalo?“ Všiml si zánovního koše, který kdosi odstrčil mimo dohled. V prachu na podlaze po tom zůstaly rýhy. Vypadaly čerstvé. Ron trhnul za víko a nakoukl dovnitř. Ležela tam bílá kombinéza. Sám takové často používal při práci s postřikovačem nebo při malování. Vytáhl ji ven. Byla velká a vypadala úplně nová. Vespod ležela igelitová plachta a zavázaný černý pytel.

„Neprobíhaly tady na pozemku nějaký práce? Vypadá to jako oblečení pro řemeslníka,“ mínil Steve. Přesunul se k zadní části pick-upu. Byl teď k Ronovi blíž. Už se nechoval tak nenuceně. Opíral se o záď vozu s rukama za zády. „Všude tu musí bejt spousta azbestu. Třeba ho už někdo začal odstraňovat.“ Zvedl zrak ke střeše.

„O ničem takovým nevím,“ odpověděl Ron. Obešel kontejner a zastavil se u dveří. Zarachotil masivním visacím zámkem. Ustoupil dozadu, aby viděl na Stevea u pick-upu.

Steve se však mezitím přiblížil – teď už stál ve stodole, pouhý krok od něj, s rukama strčenýma v kapsách. „O co jde?“ zeptal se.

„Vidíte tohle? To tady minule nebylo.“ Ron uchopil visací zámek a sklonil se, aby si ho pořádně prohlédl. „Měl jsem tady svůj vlastní. Nevrtal jste se v tom tady? To vy jste sem dal ten zámek?“

„Rone, prosím vás! Už jsem vám přece říkal, proč tady jsem. Nějaký kontejnery mě vůbec nezajímají. Jenom pozemky a stávající budovy. Asi byste sem měli nechat namontovat ty vrata co nejdřív!“

Ať už Steve říkal cokoli, něco s ním rozhodně nebylo v pořádku. Ron nedokázal přesně určit co. Zpočátku si myslel, že je ten chlap nervózní, ale teď už si tím nebyl tak jistý. „Dobře. Mám v autě kleště. Tohle se tady už totiž jednou stalo. Myslel jsem, že to byli cikáni. Jdou krást a pak si ten lup schovají na cizím pozemku, dokud se situace neuklidní. Bejvala tady čtyřkolka, než ji někdo štípnul.“ Ron zamířil k zadním dveřím landroveru a trhnutím je otevřel. Nařídil Tuckerovi, ať zůstane na místě. Pes přeskočil na zadní sedadlo, blíž ke svobodě.

Ron zvolil pákové štípací kleště, velké a výkonné, určené pro tyče a svorníky. Trochu se zapotácel pod jejich vahou, když kráčel zpátky kolem toho muže, který se ležérně opíral o pick-up s rukama v kapsách. U stodoly zakopl o kámen a klopýtl. Na čele ucítil krůpěj potu, když zvedal kleště k zámku. Těžce dýchal. Musel o krok ustoupit. Rukojeti byly dlouhé a čelisti těžké a neohrabané. A příliš velké, nevešly se do kovového oka zámku. Tyhle kleště se na to nehodily. „Hergot! Nic menšího nemám,“ utrousil Ron.

„Mám se podívat k sobě do vozu? Třeba najdu něco, co tam bude pasovat.“

Ron se prudce otočil za Steveovým hlasem. Muž se nakláněl nad ním. Ron o krok ustoupil. Zvažoval možnosti. S okázalým gestem se podíval na hodinky a zavrtěl hlavou. „Zas tolik to nespěchá. Vrátím se sem odpoledne. Na celý dopoledne mám na střelnici naplánovaný střelby.“ Steve stál pořád nepříjemně blízko. Upíral na Rona zrak a jeho pohled nabýval na intenzitě.

„Počkejte, já se přece jen mrknu. Pro jistotu.“ Steve vteřinu otálel a pak zamířil ke svému vozu. Ron zůstal na místě. Muž zvedl zadní dveře a hydraulika zasyčela. Naklonil se dovnitř a ozvalo se šoupání a skřípání, jak něco hledal. Pak cosi zarachotilo, zřejmě kufr s nářadím. Ron využil příležitost a otřel si čelo. Steve se k němu otočil. „S přeštípáváním zámků nemám zrovna moc zkušeností. Mám tady bednu plnou nářadí – většinu z něj jsem nikdy nepoužil. Můžete se kouknout…“ Odstoupil od pick-upu a mávl k nákladovému prostoru. „Podívejte se, jestli by se vám něco z toho nešiklo.“ Ron přistoupil o kousek blíž. Na sklopenou záď pick-upu byla povytažená kovová krabice s nářadím. Prostor za ní pokrývala igelitová fólie.

Ron si mnul bradu, jako by zvažoval situaci. „Víte co? Teď už je to stejně jedno. Vrátím se sem za pár hodin. Pak to nějak vymyslím.“ Cestou k landroveru obešel Stevea trochu větším obloukem. Rozhodl se, že sem zajede jindy, aby tu byl sám. V klidu pak přepiluje zámek a v případě potřeby někoho přivolá. Je taky možné, že tady má tenhle Steve schovaný nějaký kontraband, a jakmile Ron odjede, bude si ho chtít odvézt. Ron teď každopádně neměl chuť se do něčeho zaplést. Historka, kterou mu ten chlápek naservíroval, zněla věrohodně. Takhle zblízka dokonce přečetl, že na předních dveřích pick-upu je opravdu nápis McCALL’s. Přesto se mu na tom Steveovi něco nezdálo.

„Počítám, že než se sem vrátím, vy už tu nebudete, mládenče?“

„Nebojte se. To už budu dávno pryč. Dneska navíc musím na schůzi.“

„Tak dobře. Nezapomeňte, že tohle je vaše poslední šance. Brzy tady budeme mít namontovaný vrata. Takže si tu vyřiďte všechno, co potřebujete.“ Ron vrhl poslední pohled ke kontejneru.

„Spolehněte se, Rone,“ odpověděl Steve.

„Tohle tady vyřeším pozdějc.“ Ron zaklapl dvířka a nastartoval. Se zaskřípáním zařadil a ujížděl pryč. Pohlédl do zpětného zrcátka a sledoval, jak se muž jménem Steve zmenšuje. Pořád tam stál opřený o kapotu, s rukama vraženýma do kapes. Ron odtrhl oči od zrcátka, když mu Tucker strčil vlhký čumák do dlaně. Ron starého kamaráda poplácal po hřbetě.

„To jsou věci, Tuckere. Ten se nám vůbec nelíbil, že?“

◘◘◘

Ron si oddechl, když konečně odjel poslední z účastníků. Na závěr klienty vždycky doprovodil na zpevněnou plochu, která sloužila jako parkoviště. Sobotní dopoledne bývala náročná, vyhrazená pro amatéry. Vždycky si ale náramně užíval, když všichni vypadli a on mohl o samotě poklidit a v tichu si uprostřed přírody vypít poslední šálek čaje. Ron s kolegou provedli každý svou skupinu dvaceti stanovišti, kde si zájemci jeden po druhém zastříleli na hliněné terče. Úroveň se pohybovala od úplných začátečníků přes vášnivé střelce až po občasného fanatika. Někdy šlo o stmelování kolektivu, jindy o rozlučku se svobodou. Na nervy mu lezli všichni. Byl už moc starý na to, aby někomu dělal chůvu. Mnohem lépe mu vyhovoval běžný provoz, jaký na střelnici vládl během týdne.

Vrátil se do klubové chatky. Vlastně to byla jen obyčejná dřevěná bouda, ale účel plnila. Tady mohl nabízet zapečené housky se slaninou, horký čaj z várnice a kryté posezení, chránící návštěvníky před pověstným britským deštěm. Ne že by ho poslední dobou bylo tolik.

„Tak jo, Tuckere. Zase o chlup blíž k důchodu.“ Jedinou odpovědí mu byl větřík v korunách stromů. „Tuckere?“

Kokršpaněl se věčně motal kolem Rona, pouze když začínala střelba, stáhl se do chatky a zalezl pod stůl do improvizovaného pelechu. Ron nakoukl dolů na podlahu. Tucker nikde, jen tvrdý gumový míček s otisky psích tesáků a přichycenými chlupy. Když pes nebyl s ním, hrál si s míčkem. „TUCKERE!“ zakřičel Ron a pak znehybněl, naslouchal, zda se neozve zvuk běžících tlapek. Nic. Pátral pohledem v lese, otočil se kolem vlastní osy. Vydal se zpátky po trase, kudy vedl skupinku k autům. Stezka byla krátká, z obou stran lemovaná kapradím a stromy. Porost řídl, až se objevilo parkoviště zalité prudkým sluncem. Zůstal tam už jen jeho landrover.

Štěknutí!

Strnul. Zaslechl to znova; byl to Tuckerův štěkot a nesl se odněkud zleva. Vykročil za zvukem, jen pár kroků. A znova! Zdálo se mu, že štěkot přichází od cesty. Zamířil k vjezdu. Parkoviště pokrývalo ztvrdlé bahno a kamení, takže chůze po asfaltu byla úlevou. Vozovka byla zacákaná blátem, po drsné zimě se krajnice drolily a tvořily se výmoly. Udělal pár kroků po silnici. Doprava a doleva vedly úzké venkovské cesty. Odbočka ke střeleckému klubu byla v zatáčce a návštěvníci ji často přejeli. Naproti bylo nainstalované zaprášené silniční zrcadlo, aby se řidičům lépe otáčelo. Znovu se zastavil. Za zákrutou uslyšel motor běžící na volnoběh. Možná že Tucker pobíhal po silnici a vběhl někomu do cesty. To ale neměl ve zvyku.

„Tuckere!“ křikl. V odpověď se okamžitě ozvalo zaštěkání, které nepochybně přicházelo z opačné strany cesty. V živém plotě naproti byla mezera, kudy vedl chodník pro pěší se žebříčkem přes ohradu. Ron tam zamířil. Na poli na druhé straně uviděl Tuckera. Napínal provaz, který měl přivázaný k obojku.

„Co to sakra je?“ Ron přidal do kroku.

Matně vnímal změnu tónu motoru a blížící se hluk, ale myšlenkami byl u svého věrného kokršpaněla. Jak to, že je přivázaný ke stromu? Při přecházení sluncem zalité cesty ho ani nenapadlo, že se ten vůz možná řítí na něj – dokud už nebylo příliš pozdě.

Otočil se za zvukem. Sotva stihl zahlédnout pohyb. Slunce se tak jasně odráželo od chromované přední masky, až měl pocit, jako by ho srazil paprsek světla. Pak si uvědomil, že motor burácí nad ním, zvyšuje otáčky a ječí. Potom všechno ztichlo. Paprsek světla zmizel a zůstala jen tma.

[3]

Zalapala po dechu. Nevěděla, kde je. Nepamatovala si, že usnula, ani jak se sem dostala. Zkusila se posadit. Z té námahy jí do krku a do břicha vystřelila taková bolest, až vyjekla. Točila se jí hlava. Nevěděla, jestli je všude taková tma, protože nesvítí světlo, anebo kvůli tomu, že má zavřené oči. Snažila se pohnout rukama, aby prozkoumala okolí, a protřela si obličej. Paže měla znehybněné!

Začínaly se probouzet ostatní smysly. Zklidnila dech a zaznamenala odporný žluklý pach. Visel ve vzduchu, takřka hmatatelný; nic podobného nikdy necítila. Ne, počkat! Znala to, jen si nemohla vzpomenout odkud. Vlastně nedokázala přemýšlet skoro o ničem. Mysl se jí však postupně začínala vyjasňovat. Nedokázala pohnout žádnou částí těla, a tak se snažila soustředit na dýchání. Potřebovala zachovat klid a zjistit, kde je a proč se nemůže hýbat. Určitě existuje vysvětlení. Určitě existuje řešení.

Nakonec se jí povedlo překulit na záda. Dotek studeného kovu na tváři zmizel, ale chlad a ostrý zápach byly dostatečným důkazem, že to nebyl jen sen. Ani nemohl být, všechno to bylo tak skutečné. Ruce i nohy měla zdřevěnělé, ale po tom náhlém pohybu ji začalo mravenčit v dlaních i prstech. Nahoře nad ní se objevily maličké tečky světla. Zaměřila se na ně, napínala oči a snažila se zjistit, co jsou zač, jenže marně. Raději se soustředila na sluch. Odněkud se ozývalo bzučení, nepřetržité, ale kolísavé, jako miniaturní motorka, která se přibližuje a zase vzdaluje. Původně předpokládala, že to souvisí s její závratí a zmatkem. Teď ji napadlo, že možná ne. V uchu se jí ozvalo hlasité zabzučení a vzápětí ztichlo. Cosi ji polechtalo na tváři. Opět se pokusila pohnout rukama. Lechtání postupovalo přes obličej až na rty. Rychle zavřela ústa, zatřásla hlavou a krkem jí projela pronikavá bolest. Prudce foukla. Šimrání na pár vteřin přestalo a vzápětí začalo jinde. Něco jí pochodovalo přes oko. Mouchy.

Trhla sebou a do krku jí znovu vystřelila bolest. Pokusila se přetočit zpátky na břicho, pryč od toho bzučení. Z toho pohybu se jí udělalo špatně a zvedl se jí žaludek. Snažila se násilím udržet zavřenou pusu, ale rty se jí v křeči otevřely a vykašlala zpěněnou žluč. Bolest v žaludku byla ostrá, téměř nesnesitelná.

Znehybněla a snažila se trochu vzchopit. Chvíli to trvalo. Když si její oči konečně začaly zvykat na přítmí, přepadl ji pocit, že se kolem ní stahuje tma. Nedokázala pohnout žádnou částí těla. Přestala se snažit. Přemohlo ji vyčerpání. Na tváři ji zase něco lechtalo. Už neměla ani energii zareagovat. Bzučení odplulo do ticha.

[4]

„Díky, tati!“ Lisa Simpkissová se přinutila k úsměvu. Její nevlastní otec na ní spočinul pohledem. Díval se na ni stejně jako pokaždé, když ji vysazoval před jedním ze sezení. Nemusel ji vozit. Klidně by šla pěšky, jenže táta vždycky řekl: „Chci jen mít jistotu, že tam dorazíš v pořádku,“ což ve skutečnosti znamenalo radši se přesvědčím, že tam opravdu jdeš.

Lisa vystoupila z auta a zaklapla dveře. Uvědomovala si, že ještě neodjel. Když dorazila ke vchodu do bývalého skautského střediska v přímořském městečku Langthorne, auto za jejími zády stále běželo na volnoběh. Bylo jí třiatřicet a táta ji prakticky vodil za ručičku na sezení Anonymních alkoholiků. Takhle si svůj život opravdu nepředstavovala.

Bez ohlédnutí prošla dveřmi dovnitř. Po levé straně seděla na židli starší žena s úsměvem tak vlídným, až to hraničilo s blahosklonnou povýšeností.

„Lisa,“ oznámila Lisa.

Žena se nepřestávala usmívat. „A přišla jsi sem na setkání?“ zeptala se. Tady si všichni tykali.

„Ano, prosím.“

„Dobře, skvělé. Jen si tě zapíšu. V předsálí je káva a čaj. Hned nalevo od dveří.“

„Díky.“ Lisa věděla, jak to chodí. Měla už za sebou řadu takových sezení. Při první návštěvě si ale udělala ostudu. Odmítala odpovědět, když se jí tenkrát ptali na jméno. Okamžitě na ně vyjela, nedala jim čas na vysvětlení. Pamatovala si to, jako by to bylo včera. Neprožívala tehdy zrovna nejlepší období. Byla naštvaná na celý svět, uzlíček nervů a frustrací, a sem přišla jen proto, aby udělala radost svým blízkým. Kdyby si to tenkrát vyslechla do konce, dozvěděla by se, že stačí uvést křestní jméno – ani nemusí být její vlastní. Bylo to pouze kvůli požárním předpisům a statistice, kolik lidí prostory využívá, nic víc. Ten požadavek byl naprosto rozumný, což se o Lise v té době rozhodně říct nedalo. Dnes už dokázala ocenit jasný rozvrh těchto sezení a přesný sled úkonů, které musí pokaždé vykonat. Naučila se rozumět sama sobě a pochopila, jak důležitý je pro ni pevný řád, aby nesešla ze správné cesty. Jakmile by přestala dodržovat režim, nedokázala vůbec předvídat, jaký směr by její život nabral.

Přistoupila ke stolu s občerstvením a nalila si kávu z termosky. Jeden pytlíček cukru, zamíchat plastovou lžičkou. Otočila se k otevřené místnosti. Žaluzie na oknech byly stažené. Díky prudkému slunečnímu světlu zvenčí vypadaly, jako by zářily. Uvnitř vládlo mírné přítmí. Skvělé. Páchlo to tam prachem a leštěnkou a teplota už vystoupala výš, než bylo příjemné. Dveře do kuchyňky na protější straně místnosti byly dokořán a Lisa slyšela bublání várnice s čajem. Nebylo hlasité, za normálních okolností takřka nepostřehnutelné, jenže tady bylo jediným zvukem. V místnosti už seděli čtyři lidé, všechny je znala. Židle byly rozmístěné do nepravidelného kruhu a přítomní se rozesadili co nejdál od sebe. Lisa se na těchhle akcích obvykle s nikým nebavila. Stejně jako většina ostatních, jak si už všimla. Zpravidla se našel jen jeden či dva účastníci, kteří toužili všem vyprávět, jak blízko už byli k tomu, aby nebyli vůbec. Lisa o svých vlastních zkušenostech mluvit nechtěla. Ráda však poslouchala. Zajímalo ji cizí zoufalství, příběhy lidí, kteří se schovávají před světem a stydí se za to, co se z nich stalo. Příběhy o tom, jak ještě pořád lžou svým přátelům, příbuzným i sobě samým. Sama o tom mluvit nechtěla, ale ráda si to vyslechla. Utěšovalo ji vědomí, že v tom není sama.

Posadila se. Židle byla z tvarovaného plastu. Nepohodlná. Ochutnala kávu. Příliš horká. Sklonila se, postavila kelímek na podlahu a vytáhla telefon. Ukazoval 12.53. Sezení začne za sedm minut. Dovnitř vcházeli další lidé a všichni mířili k termoskám. Ozval se tlumený rozhovor a Lisa pohlédla tím směrem. Dva z pravidelných účastníků spolu vtipkovali. Jeden se smál mnohem hlasitěji než ten druhý. Posadil se na židli. Tišší z obou mužů si sedl o několik míst dál. Jeho společník zřejmě očekával, že si přisedne k němu a budou pokračovat v hovoru. Vypadal rozladěně. Lisa ráda pozorovala lidi, zajímalo ji, jak komunikují s okolním světem. Ještě stále se dívala jejich směrem, když vedle ní zaskřípala židle.

„Sakra!“ ozval se mužský hlas. Na noze náhle pocítila teplo. Pohlédla dolů. Kelímek s kávou byl převržený. Tekutina jí vyšplíchla k teniskám, pára jí stoupala vzhůru po holém lýtku.

„Moc se omlouvám!“ Zvedla pohled. Stál nad ní muž s dlaněmi obrácenými k ní. „Na té podlaze jsem si toho nevšiml. Počkej!“ Odběhl do kuchyňky a přinesl roli papírových utěrek. Několik jich utrhl a rozložil po podlaze. Okamžitě se na nich objevily hnědé fleky. Přejel jí ubrouskem po teniskách.

„To není potřeba,“ vyhrkla rychle.

„Myslím, že jsem je nepolil. Je to jenom kolem podrážky –“

„V pohodě! To je dobrý!“ vyštěkla. Odvrátila se ke kelímku s kávou. Uvažovala, že si zajde pro novou. Asi jí četl myšlenky.

„Přinesu ti jinou.“ Pořád stál nad ní. Doposud měla sklopené oči, ale teď na něj pohlédla.

„Fakt, já si tam zajdu. Stane se.“

„To je to nejmenší!“ Usmál se. Byl asi v jejím věku, s tmavými rysy a hezkýma očima. Na hlavě měl kraťoučkého ježka a na bradě dvoudenní strniště. Značkovou polokošili měl zapnutou až nahoru, takže mu těsně obepínala krk. Vyzařoval z něj jakýsi přirozený šarm. „Sladíš?“

Pokrčila rameny. „Jeden cukr.“

Okamžitě vyrazil ke stolu a Lisa ho sledovala očima. Měl na sobě vypasované džíny a bílé sportovní boty. Bílé tričko se mu napínalo přes široká vypracovaná záda, když se skláněl, aby jí osladil kávu. Se dvěma kelímky v rukou se vrátil k místu, kde seděla.

„Říkal jsem si, že si dám taky, když už tam jdu.“ Znova se usmál.

„Díky.“

„Ještě jednou se omlouvám,“ dodal.

„Vůbec nic se neděje.“ Zmlkla. Obrátila pozornost zpátky k mobilu, bezcílně přepínala mezi aplikacemi. Telefony ji nezajímaly. Ten svůj sotva používala, pouze jako rekvizitu k zamezení pokusům o konverzaci.

„Tvoje první sezení?“ Byl vytrvalý. Rekvizita nezabrala.

„Ne.“

„Aha. Moje taky ne. Tady jsem ale ještě nebyl. Je to tu dobrý?“

Lisa zvedla oči od mobilu. „Nevím, jestli to má být zrovna dobrý…“

„To asi ne.“

Vešel muž a nesl si židli. Lisa ho znala; byl to sekretář, který sezení pravidelně vedl. Jmenoval se Ian a každý týden vykládal stejnou historku. Samozřejmě ji zopakoval i dnes. Šlo o klasický strastiplný příběh o tom, jak měl kdysi manželku, pěkný dům a budoucnost, ale alkohol mu to všechno vzal a on teď dělá, co může, aby to získal zpátky. Copak to nedělají všichni? Ten příběh vyprávěl kvůli případným nováčkům. Jeho účelem bylo prolomit ledy, přimět ostatní, aby se rozpovídali o svých zkušenostech. Dnes jich nebylo zrovna málo. Některá setkání byla taková. Lisa celou dobu seděla mlčky. Muž s hezkýma očima zůstal zticha až do úplného konce, kdy ho sekretář požádal, aby promluvil. Musel ho několikrát pobídnout, než se nechal obměkčit.

„Jo, takže… Už jsem na pár sezeních byl. Ne teda tady. Jsem… závislej. Mám problém. Smekám před každým v týhle místnosti, kdo dneska mluvil a dokázal přesně říct, jak je na tom. To já ještě neumím. Vím ale, že trpím závislostí. A nedávno jsem uklouzl. Nechtěl jsem, měl jsem však pocit, že nemám na vybranou. Už několik týdnů jsem byl čistej, plánoval jsem, že oslavím měsíční výročí, ale pak jsem jednou klopýtl a už se to vezlo…“ Odmlčel se. Lisa k němu vrhla nenápadný pohled, aby zjistila, zda ho náhodou nepřemohly emoce. Vrtěl hlavou a oči měl sklopené. Nešlo to poznat.

Ian využil pauzu a nechal se slyšet: „Takže dnešek je pro tebe prvním dnem. A vůbec nevadí, když jich bude víc. Tolik prvních dnů, kolik bude potřeba. Hlavní je, že jsi sem dokázal přijít. To je dobrý začátek. Znáš svůj problém a chceš se změnit. Neznám tvůj příběh, ale vsadím se, že jsi mnohem dál než předtím. My všichni jsme si tím prošli. Nevyčítej si, žes udělal za ty dva týdny čtrnáct kroků vpřed a pak jsi uklouzl o krok zpátky. Ještě pořád máš blíž k cíli než předtím.“

„To je asi pravda.“

„O tom není pochyb.“ Ian celý zářil. Lise vždycky připadalo, že se v těch svých radách trochu moc vyžívá. Jako by se považoval za něco víc než jen za obyčejného chlápka, který rozesílá oznámení o čase konání akce. Byl to pořád jen závislák, který ta sezení potřeboval. Přesně jako všichni ostatní.

Místností se tlumeně ozývaly povzbudivé hlasy. Muž střelil těma hezkýma očima doleva k Lise a věnoval jí úsměv. Rozpačitě ho opětovala.

Setkání skončilo a ona vstala. Dolila si do kelímku kávu z termosky. Byla to součást rutiny. Vezme si ji na lavičku na druhé straně ulice, odkud je výhled na park. Posadí se, dopije si kafe a půjde domů. Ráda chodila domů pěšky. Její trasa vedla kolem dvou obchodů s lihovinami a hospody U Námořníka. Někdy se tam dokonce zastavila a dala si kolu. Seděla sama u baru, popíjela a přitom sledovala štamgasty s pivem a vínem. Byly to jediné chvíle, kdy se jí tam chtělo jít. Sobota byla dnem, kdy ukazovala světu, že vítězí. Byl to pro ni symbolický den. O víkendech na tom kdysi bývala nejhůř. Tím to taky všechno začalo. Člověk si vždycky dokáže omluvit skleničku o víkendu.

Dnes ji lákala jenom ta lavička. Ulice venku byla rušná. Musela ji přeběhnout a přitom nevyšplíchnout kávu z kelímku. Dorazila na druhou stranu a sedla si.

„Nebude ti vadit, když si přisednu?“ Stál nad ní ten muž s hezkýma očima.

„Ne,“ zalhala Lisa. Okamžitě začala přemýšlet, jak dlouho musí vydržet, než se bude moct zvednout a odejít, aniž by ho tím urazila. Napadlo ji dokonce, že to udělá hned. Soboty nesloužily k získávání nových přátel. V sobotu se schovávala před svým starým já. Muž se posadil. Lisa dál hleděla před sebe a trochu se zahnízdila, aby zvětšila mezeru mezi nimi.

„Pomáhá to?“ zeptal se.

„Promiň, co jako?“

„Tyhle sezení… pomáhají?“

„Záleží, s čím chceš pomoct.“

„Chci jenom přestat. Všiml jsem si, žes nemluvila. Napadlo mě, že to tady třeba považuješ za ztrátu času?“

„Kvůli tomu sem nechodím – myslím, kvůli mluvení. Každý je jiný. Ale jinak jo, pomáhá mi to.“

„Promiň, nechtěl jsem tě otravovat. Nejspíš jen hledám někoho, kdo by mi poradil, jak na to. Už mám dost těch lidí, co mi říkají, že to musím zvládnout sám.“

Lisa na něj pohlédla. Upřeně zíral kamsi do prázdna. V hlase mu zněla melancholie a zoufalství. Pamatovala si na ty stavy. „Musíš sám chtít. Nikdo to nemůže udělat za tebe. Jakmile ale začneš, můžou ti ostatní pomoct, to rozhodně jo. Je důležité chodit na tahle setkání. Aspoň se snažíš něco zlepšit. Víc ti asi neporadím.“

„Díky.“ Znělo to upřímně.

„Není zač.“ Rychle vstala, jako by dostala žihadlo. Samotnou ji to překvapilo. Káva jí vyšplíchla přes okraj kelímku na ruku. Vsrkla tekutinu, která jí ulpěla na prstech. „Tak příští týden?“ Nevěděla, proč to řekla. Zřejmě jen panická reakce. Nechtěla ho vidět příští týden ani žádný jiný týden. K tomu soboty nesloužily.

Zvedl k ní oči. „Možná,“ přikývl. V úsměvu mu bleskla stopa rošťáctví.

Lisa spěšně odešla.

[5]

„Harry Blaker! Slyšel jsem, že sem posílají nějakýho staršího důstojníka z oddělení vražd, ale netušil jsem, že ho budou muset nejdřív exhumovat!“

„Ještě nejsem mrtvej, Vinci. Jak se máš? Pořád šerednej jak noc, jak tak koukám.“

„Vzpomínám, že tvoje žena tvrdila opak.“

„Aspoň ses už posunul od vtipů o mámě.“

Inspektor Harry Blaker si s ním srdečně potřásl rukou. Vince Arnold měl stisk pořád stejně drtivý. S chlapy jako on bylo podání ruky spíš měřením sil než přivítáním. Harry s ním spolupracoval už mnohokrát. Vince ho obvykle napadl jako první, když potřeboval někoho zabásnout – čím nebezpečnějšího, tím lépe. Byl to chlápek se zálibou v zatýkání vrahů. Vymírající živočišný druh.

„Určitě by se našel i nějakej fórek o tvý mámě,“ opáčil Vince. Byl malý a podsaditý, téměř jak dlouhý, tak široký. Jeho účes si stále zachovával vojenskou fazonu a tváře měl čerstvě oholené.

Harry si naproti tomu moc dobře uvědomoval, že je jakýmsi anti-Vincem. Dva dny se neholil, už dávno nebyl schopen upravit svůj vlasový porost do jakéhokoli tvaru a věk ve spojení s neochotou udržovat se v kondici způsobil, že se jeho pevná postava poněkud rozplizla. „O tom nepochybuju. Tak co to tu máme, že si s tím nedokážeš poradit? A ať to stojí za to.“ Vince s Harrym stáli na lesní mýtině, která zároveň sloužila jako parkoviště. Na scéně už figurovalo několik policejních vozů, ale všechny byly tiché a prázdné. Vedle stála dodávka policejní jednotky pro ohledání místa činu. Boční dveře byly zvednuté a Harry už hodnou chvíli sledoval, jak dovnitř i ven proudí postavy v bílých kombinézách. Nejbližší vůz zapadal do okolního prostředí nejlépe: staromódní lahvově zelený landrover. Vypadal čistě a opečovávaně.

„Prej nehoda, řidič ujel,“ oznámil Vince. „Pro tebe ale mají určitě v záloze zvláštní instruktáž, inspektore.“

„To určitě. Předpokládám, že tobě na instruktáži dovolili sedět a vybarvovat omalovánky jako obvykle, že jo?“

Vince se zařehtal a pleskl Harryho po rameně, až to zaštípalo. „Ten mrtvej chlápek leží venku na silnici. Tamhle za stromy je klubová chata. Byls tady už někdy?“

„Tady? Ne – měl bych snad?“

„Já sem chodím pravidelně. Je to střelnice, hlinění holubi. Mám teď vlastní brokovnici. Je to nádhera, strávit tady dopoledne. Dvacet stanovišť a ty si představuješ, že každej terč je ksicht tvý starý.“ Vince naznačil, že drží pušku, zavřel oko a zamžoural podél pomyslné hlavně.

„Teď myslíš svoji starou, Vinci, nebo furt tu moji?“

„Poslyš, já mám velice specifický dovednosti – znáš mě! Jestli potřebuješ něco vyřešit, můžu ti kapánek helfnout. Služby vzorné, ceny mírné!“ Opět následoval hurónský smích. U vstupu do lesa se objevil seržant v uniformě. Zjevně čekal na vhodnou příležitost, aby je přerušil. Harry pochopil a zamířil k němu.

„Tak já tě teda zapíšu sám. Chápu, že seš dneska už moc důležitej na to, aby ses obtěžoval s vypisováním svýho jména!“ zahalekal za ním Vince, zatímco Harry kráčel za policistou do lesa.

„Jsme tady o kus dál, pane,“ vysvětloval seržant. Harry šel pár kroků za ním. Stezka byla vyšlapaná a z obou stran ji lemovalo kapradí, keře i vzrostlé stromy. Vedla na další mýtinu. Na téhle stála dřevěná chata. Strana obrácená k nim byla otevřená a střecha přečnívala dopředu. Za chatou byla montovaná buňka označená jako toaleta. Rozbíhalo se odtud několik dalších cestiček. Nad některými visely v korunách stromů cedule. Nejvýraznější byla tlustá černá šipka s oprýskaným nápisem STANOVIŠTĚ 1.

Pod střešním převisem stál piknikový stůl s lavicí, momentálně sloužící jako odkladiště policejních dokumentů a vybavení. Po levé straně se nacházelo jakési výdejní okénko. Uvnitř bylo vidět skrovné kuchyňské zařízení. Za pultem stál starší muž v khaki kalhotách a tričku s krátkým rukávem. Byl nehybný a tichý, jako by se snažil vstřebat všechen ten rozruch. Měl na sobě prošívanou vestu s hlubokými kapsami na bocích, v nichž měl strčené ruce. Vypadal jako zkušený střelec.

„Využíváme to tady tak trochu jako základnu. Já jsem seržant McCallister – teda, Paul. Tak co všechno víte, pane?“

„Mrtvej chlap. Bylo to nahlášený jako dopravní nehoda, je to tak? To je všecko.“

„Takže moc ne. Víte, mně to nepřipadá jako běžná nehoda. Ten chudák měl málem utrženou hlavu. Hoši z dopravního pochybujou, že ten řidič vůbec zpomalil. Ten pán u várnice, co vypadá jako z časopisu Střelecká revue, je John. Dneska dopoledne tady pracoval s naší obětí. Odešel dřív, než se něco semlelo, ale vrátil se sem, když slyšel všechen ten rozruch. Bydlí v místě a oběť dobře znal.“

„Mluvil s ním někdo?“

„Jen jsme si zapsali jeho nacionále. To je všechno.“

„Dobře. Popovídám si s ním.“

„Chcete ho vyslechnout hned? Zrovna vaří pro všechny čaj. Asi se potřebuje něčím zaměstnat. Nebo se chcete radši jít podívat na oběť? Je pořád na místě.“

„Ta mi hned tak někam neuteče.“ Harry pohlédl směrem k Johnovi. Jeho výraz se nezměnil. Pohled měl rozostřený a rty sevřené v permanentní grimase. Jasné známky šoku. „Promluvím si s Johnem. Ať může jít domů.“

John mu okamžitě nabídl čaj. Seržant měl pravdu. Dal si za cíl poskytovat občerstvení a toho se také držel.

„Já si nedám, díky. Jste v pořádku, Johne?“

„Vlastně ne, víte. Nevím, co si o tom všem myslet. Já jsem tady pečenej vařenej. Chodím sem skoro každej den. Ron taky. On to tady provozuje. O víkendech tu pokaždý nebývá, ale dneska zaskakoval. Kolega nemohl.“

„Co konkrétně děláte, Johne?“

„O sobotách mám na starost skupiny. Pořádáme tady různý akce… Rozlučky se svobodou, firemní výjezdy, nebo se jenom sejde pár kámošů. Fakt je, že za to dostávám almužnu, ale když chci, můžu si zadarmo zastřílet. A taky vypadnu z domu. Obejdu s nima stanoviště, a když je potřeba, trochu jim poradím. Žádná křeč.“

„Tamten policajt tvrdí, že už jste byl pryč, když k tý nehodě došlo?“

„Nehodě? Tak se tomu teď říká? Když jsem přišel, vaši lidi mě požádali, ať tady počkám, protože se jim to zdálo podezřelý.“

„A co si myslíte vy?“

„Nelíbí se mi to. Prej ho vpředu na silnici přejelo auto. Nenapadá mě jedinej důvod, proč by tam měl vůbec chodit. Když už, tak v lanďáku.“

„V lanďáku?“

„V landroveru. Druhý generace.“

„Aha, takže ten vůz na parkovišti je jeho. Viděl jsem ho tam. Areál teda nesahá na druhou stranu?“

„Ne, vůbec. Na druhý straně je veřejná silnice. Z pochopitelnejch příčin nemáme tím směrem obrácený žádný stanoviště.“

„A vedete si záznamy o tom, kdo tady byl?“

„Ano, samozřejmě. Musíme, z bezpečnostních důvodů.“

„Už jste ty informace někomu předával?“

„Ne. Najdu vám je.“

„Vzpomínáte si na někoho konkrétního? Neměl Ron s někým neshody, nestěžoval si na něj někdo, neudělal mu scénu?“

„Ne. My nemíváme stížnosti. Aspoň si na žádnou nevzpomínám. Nikdy. A Ron je takovej dobrák… nebo aspoň byl.“

„Dobře, Johne. Kolega má vaše údaje. Nemusíte se tady zdržovat, jestli chcete jít domů.“

„Já vlastně nevím, co mám dělat. Spíš tady zůstanu a pak to pozamykám. Třeba vám budu nějak užitečnej. Navíc jsem slíbil, že odvezu Tuckera domů Ronovo ženě. Tak se to snažím oddalovat, víte?“

„Tuckera?“ zopakoval Harry. John se zadíval k zemi kamsi za jeho zády. Harry se otočil a sehnul se, aby zjistil, na co se muž dívá. Nejdřív rozeznal jen chlupatý čumák. Skláněl se níž, dokud neuviděl celou hlavu pěkného kokršpaněla, který na něj mžoural smutnýma očima. „Nazdar, Tuckere!“ pronesl. „Nepřijdeš mě pozdravit?“ Harry měl mnohem víc sympatií pro psy než pro lidi.

„Jen když pro něj budete mít piškot. Tucker poslouchal jedině Rona. Nehnul se od něj.“

„Jako každej správnej pes.“ Harry se přisunul o kousek blíž. Opatrně ke psovi natáhl ruku. Tucker zvedl hlavu, čenich se mu zachvěl. Když zjistil, že Harry pro něj nic nemá, položil hlavu zpátky na packy. Měl zlatavou srst a obojek se jménem napsaným velkými písmeny. Čouhal zpod něj roztřepený konec provazu.

„Kde bývá obvykle přivázanej, Johne?“

„Nikdy jsem ho přivázanýho neviděl. Tam, kde leží teď, si zaleze pokaždý, jak se začne střílet. Jinak je pořád Ronovi v patách. Nikdy nikoho neotravuje. Je to hodnej pes.“

Harry natáhl ruku a pohladil Tuckera po hebké srsti na hlavě. Vstal. Poděkoval Johnovi a zamířil zpátky za seržantem Paulem McCallisterem, který právě telefonoval. Když se Harry přiblížil, ukončil hovor.

„Jak je na tom?“ zeptal se a ukázal směrem k Johnovi.

Harry se ohlédl. John pořád vypadal otřeseně. Harry pokrčil rameny. „Zvládne to.“

„Chcete se teď jít podívat na oběť?“

„Jo.“

Vykročili k místu činu. Harry si všiml, že seržantovo chování se cestou poněkud změnilo, a jakmile dorazili na kraj silnice, ukázal Harrymu cestu a sám se s omluvou vzdálil. Harrymu děsivé výjevy nikdy nevadily. Smrt byla nevyhnutelná. Přijde si pro nás pro všechny a člověk může jen doufat, že ho nezastihne s kalhotami na půl žerdi. To se Ronovi bohužel nepodařilo. Jeho tělo bylo odhozené na kraji silnice. Harry tipoval, že ho takhle našli. Byl dost zřízený. Harry často nacházel mrtvoly natažené na zádech, se zakloněnou hlavou a rozříznutým oděvem na hrudi z toho, jak se je policisté nebo záchranáři snažili oživit. Nebyl z toho nadšený; brzdilo to vyšetřování. Ovšem v případě Rona tomu tak nebylo. Každému muselo být jasné, že už mu není pomoci. Tělo měl zlomené v pase pod nepřirozeným úhlem. Ležel obličejem k zemi a hlavu měl placatější, než bylo zdrávo. Byl špinavý od hlavy k patě, kalhoty měl působením fyzikálních sil stažené až ke kotníkům a kolem se válely orvané větvičky živého plotu. Násep byl rozrytý, kus hlíny vytržený a rozmetaný po vozovce. Tělo právě ohledávala forenzní specialistka. Když uviděla přicházet Harryho, vstala. Poodstoupila od Rona a stáhla si roušku.

Harry promluvil jako první. „Zdá se, že ho vůz dost dlouho táhl.“

„A jakpak se máte, Harry? Pořád vynecháváte zdvořilosti, jak vidím. Už jsme se o tom spolu bavili, ne?“

„Jo. Myslím, že jsem vám tenkrát řekl něco o starým psovi a novejch kouscích.“

„Neumím si představit dobu, kdy byl Harry Blaker něčím jiným než starým psem.“ Harry se neubránil úsměvu. Charlotte „Charley“ Maceová si sundala kapuci, která byla součástí papírové kombinézy, a prohrábla si krátké vlasy. Harry s ní pracoval už nesčetněkrát na všem možném, od drobných vloupaček, když byl ještě na kriminálce, až po závažnější trestné činy na opačném konci škály. Měl ji rád. Byla velice schopná, znala svou práci a uměla být ostrá jako břitva, což bylo pro efektivní organizaci místa činu nezbytné.

„Tak jak se máte? O tohle vám šlo?“

„No, pro začátek to ujde. Už jsem se měla i líp, Harry.“

„Vidíte, a tohle je přesně ten problém se společenskou konverzací. Teď budu muset poslouchat vaše nářky.“

„S osobními výlevy bych vás rozhodně nezatěžovala, to se nebojte. Předpokládám, že přicházíte z té chaty na konci stezky? Říkala jsem tomu seržantovi, že by se to celé mělo uzavřít policejní páskou. Pokud se domníváme, že toho chlapa někdo oddělal a podezřelý tady dneska dopoledne byl, proč s tím potom nezacházíme jako s každým jiným místem činu?“

Harry se zamračeně ohlédl směrem, odkud přišel. „Mám dojem, že všichni se přiklánějí spíš k nehodě než k vraždě. Chybí nám aspoň náznak motivu, ne? Jedinou odpověď nám může dát tady Ron. Nějaký předběžný nápady?“

„To na mě jdete trochu hr.“

„To si pište. První dojmy?“

„No, už tady byli hoši z oddělení vážných dopravních nehod a obhlídli si to tady. Nafotili místo činu, provedli měření a tak dál. Nenašli žádné stopy po smyku, brzdění nebo aspoň prudké změně směru jízdy předtím, než našeho přítele ten vůz srazil. Buď nečekaně skočil do vozovky a překvapil řidiče, nebo to byl úmyslný čin. Myslím, že to oni vás nechali zavolat.“

„Auta tudy asi pěkně sviští. Není tu omezená rychlost, že?“

„Ne, ale ti dopraváci… Myslí si, že ho srazili při nižší rychlosti. Kdyby ten vůz jel moc rychle, oběť by pravděpodobně vyletěla do vzduchu. Musíte jet pomaleji, aby tělo zůstalo mezi koly. To je další důvod, proč se jim to zdálo podezřelé. Srazit někoho v nízké rychlosti, to už musí být úmysl. Ten vůz přece mohl zastavit, namísto aby ho dvacet metrů táhl.“

„Takže ho ten řidič chtěl zranit.“

„Nebo zabít.“

„Škoda, že tady ti mládenci z dopravního nepočkali a neseznámili mě s těmi svými teoriemi.“

„Škoda. Některé byly dobré. Když se podíváte o kus dál po silnici, uvidíte brzdné stopy. Podle jedné teorie souvisejí s místem činu. Každopádně jsou čerstvé. Podle dopraváků jel řidič setrvačností, dokud se tělo nevysmeklo zpod podvozku, a pak dupl na brzdu.“

„Chtěl se přesvědčit, že je oběť mrtvá?“ Harry se nepřestával mračit.

„To je jedna verze. Nikdo nedokázal přijít na žádný jiný důvod. Možná šok? Všechno to určitě uvedou ve zprávě. Myslím ale, že právě proto se tady zbytečně nezdržovali, abyste jim do toho nemohl šťourat dřív, než to sepíšou.“

„To se ještě uvidí,“ zavrčel Harry.

„O tom nepochybuju!“ Charley se na tváři objevil úsměv. Opřela si ruce v bok a pohlédla dolů na objekt svého zájmu. „Udělám mapu těla. To vám poskytne kompletní forenzní obraz. Při pomalejších nárazech ovšem někdy bývá problém získat vůbec něco. Když někoho srazíte a jeho to vymrští do vzduchu a pak přeletí přes kapotu, můžou se na něj nalepit částečky laku, úlomky reflektoru, střípky čelního skla nebo nečistota z jiných částí vozu – věci, které nám můžou pomoct. V tomhle případě ale oběť zřejmě prakticky nepřišla do styku s karoserií. Tělo je omlácené od vozovky a rozdrcené pneumatikami. Nevím, jestli z toho něco vydedukujete.“

„Uvidíme. Porozhlídneme se po okolí. Zkusíme najít nějakýho svědka.“ Harry vkročil na silnici. Uviděl malé žluté značky. Vypadaly jako miniaturní reklamní poutače s napsaným číslem. Každá označovala něco, co mohlo být důležité. Harry jich napočítal šest podél padesátimetrové čáry, která byla namalovaná křídou na asfaltu. Odhadoval, že je to trajektorie, po níž se Ron po nárazu pohyboval. Harryho nepřestávalo udivovat, co všechno dokážou lidi z oddělení vážných dopravních nehod zjistit. Charley však měla pravdu: bude si muset počkat na kompletní zprávu. Věděl, že mu nevyjdou vstříc a kvůli němu si s ní nepospíší. S tímhle vyšetřovacím týmem už měl své zkušenosti.

Vytáhl z kapsy telefon. Vyťukal číslo šéfinspektora Juliana Lowea, muže, který ho sem v první řadě poslal.

„Tak jak to tam vypadá, Harry?“

„Přesně jak jste říkal. Mrtvola, smrt pravděpodobně způsobená srážkou s autem.“

„Netušíte proč?“

„Zatím ne. Hoši z dopravního prej říkali něco o tom, že šlo o střet v nízký rychlosti. Tím pádem je pravděpodobnější, že šlo o úmyslnej čin, bohužel tady ale nepočkali, aby mi to blíž vysvětlili. Budu se s nima muset spojit.“

„Jo, tihle dopraváci jsou občas divní pavouci.“

„To teda jsou. Je tady i Charley Maceová. Snaží se zjistit co nejvíc z toho, co zbylo z naší oběti. Asi to nebudou žádný divy.“

„Dobře, nevadí. Díky, že jste tam zajel. Uvidíme se, až se vrátíte?“

Harry telefonoval za chůze. Minul značku, kterou oddělení vážných dopravních nehod zřejmě označilo bod nárazu. Po levé straně silnice si všiml žebříčku přes ohradu. Pokrývalo ho zaschlé bahno a na druhé straně vedla vyšlapaná stezka. Harry se upřeně zahleděl na louku vzadu a náhle si uvědomil, že šéf stále mluví.

„Harry? Jste tam ještě?“

„Jo, pardon. Jistě, hned po návratu se u vás zastavím. Musím končit.“ Zavěsil a strčil mobil zpátky do kapsy. Přelezl po schůdkách přes ohradu a seskočil na prořídlou louku. Nejbližší krajinný prvek se nacházel přímo před ním v podobě masivního stromu. Dole kolem kmene byl volně omotaný starý roztřepený provaz. Dřepl si k němu. Pak se vrátil k žebříčku.

„Charley!“ Musel křičet, aby ho slyšela. Žena klečela nad mrtvolou Rona Beaslea. Harry viděl, že už ji začala polepovat malými čtverečky papíru. Věděl, že pokryje celé tělo nálepkami asi o velikosti samolepicích poznámkových lístečků, popíše je a nafotografuje. Nakonec je jeden po druhém slepí, umístí do sáčků na důkazy a označí štítkem. Byla to mravenčí práce a v tomto případě s velkou pravděpodobností zbytečná. Účelem bylo zachytit veškerá vlákna, částečky laku, cizí DNA nebo cokoli jiného, co se mohlo na tělo přenést během nehody. Mohlo to trvat hodiny – a ještě mnohem déle, pokud bude forenzní specialistku někdo rušit. Charley se zvedla a rychlým krokem k němu zamířila.

„Doufám, že máte něco důležitého,“ prohlásila.

„Tady kolem stromu je provaz. Můžete ho vyfotit na místě a pak zajistit?“

„To můžu. Předpokládám, že máte druhý konec ke srovnání?“

„Možná jo. Na Tuckerově krku.“

„Kdo je Tucker?“

„Ronův kokršpaněl. Leží v chatě pod stolem a lituje se.“

Charley si promnula bradu. „Předpokládám, že ten by mohl být důvodem, proč přejít přes silnici?“

„Pro mě jo, a pro vás?“

„Jo, pro mě taky. Budu potřebovat ten druhý konec. Na psa nesahejte. A tomu seržantovi vyřiďte, ať to nechá celé obehnat policejní páskou, jak to měl udělat hned na začátku.“

Harry neodporoval. Zamířil zpátky do chaty v lese, aby všem oznámil tu novinu.

[6]

Maddie Ivesová proplula foyerem luxusního manchesterského hotelu krokem a stylem ženy, která ví, že se za ní lidé otáčejí. Že budí pozornost. Oděv zvolila přímo za tímto účelem. Přiléhavé černé šaty s odvážným rozparkem, který sahal až nahoru na stehno a při každém kroku odhaloval celou nohu, a s rafinovaným výstřihem na zádech, vykrojeným tak, že končil těsně nad zadními partiemi. Páskové střevíčky s jehlovými podpatky, černé jako noc. Potřebovala být nápadná, hlavně pro jednoho muže.

Eddie Flint byl nepřehlédnutelný. Seděl na vysoké stoličce u baru. Když vcházela, barman mu právě servíroval nápoj. Byla to nízká sklenice s háčkovaným podtáckem. Led ve sklence ještě vířil, když vklouzla na stoličku vedle něj. Dnes se moc nevyfikl. Den předtím měl na sobě drahý italský oblek a stylové dvoubarevné polobotky; dnes si navlékl hnědou bundu a džíny. Zdálo se, jako by chtěl co nejvíc splynout s okolím v baru jednoho z exkluzivnějších pětihvězdičkových hotelů na břehu Manchesterského lodního kanálu. I kdyby však Maddie neznala jeho reputaci, prozradily by ho hodinky. V hodinkách se vyznala. Považovala je za nejspolehlivější indikátor bohatství – alespoň u mužů. Zazobaní milionáři občas zatoužili zapadnout do davu, nepřitahovat k sobě pozornost. Jeho oblečení tomu odpovídalo, ale klasické rolexky za dvacet tisíc liber? Ty svědčily o něčem jiném.

Nepodíval se na ni. Natáhl se po sklenici a posunul ji před sebe. Seděl nakloněný dopředu, lokty se opíral o barový pult. Nebyl to jen oděv, co se za těch čtyřiadvacet hodin nápadně změnilo; celé jeho vystupování bylo jiné. Včera byl středem pozornosti, kupoval drinky všemu, co mělo sukni a občas i kalhoty – typický samec na lovu. Možná to byl ten pravý okamžik, kdy měla začít jednat, on však byl obklopený ženami, kterým šlo o totéž. Neměla šanci vyniknout a musela by uhánět ona jeho, což jednoduše nebyl její styl. Dnešní večer byl nevhodný z jiných důvodů, ale aspoň k němu měla snadný přístup. A ty šaty si nebrala jen tak pro nic za nic.

Maddie odložila psaníčko na bar tak, aby kovový klips hlasitě klepl o dřevo. Muž ani nezvedl zrak, natož aby se na ni podíval. Barman k ní zamířil s výrazem plným očekávání. „Slečno?“

„Zatím si nejsem jistá, co si dneska večer dám,“ prohodila. Střelila pohledem ke svému společníkovi. Eddie Flint nepřestával zírat do sklenice.

„Co to pijete?“ zavolala směrem k němu.

Eddie nereagoval. Ani nezvedl oči.

„To je kubánský rum. Dáte si taky?“ odpověděl za něj barman. Jenže barman ji nezajímal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sleduje tě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.