Přeložila Alexandra Pflimpflová

TOUS LES HOMMES N´HABITENT PAS LE MONDE DE LA MEME FACON

Copyright c Éditions de l’Olivier, 2019

Published by arrangement with SAS Lester Literary Agency & Associates

Translation c Alexandra Pflimpflová, 2020

ISBN 978-80-207-1984-3

Heleně.

Tsubaki, Arthurovi a Louisovi.

Vincentu Landelovi, který mi chybí.

Se vzpomínkou na Jeana Michela Tarascona

a Michela Ramoneta.

S upřímným přátelstvím Pascalovi, severskému džentlmenu,

a Guyovi, transkanadskému sajdkáristovi.

„Všechno to připomíná řadu dní, kterým nic nedalo žádnou podobu ani směr, které nic nenaplňuje ani neoživuje a v nichž nic nedává smysl.“

Rosalind Kraussová

„Tenhle den musím vypustit. Prohrál jsem dnes na dostizích deset dolarů. Taková zbytečnost. To se radši udělat na hromádku mastných lívanců.“

Charles Bukowski, O psaní

Vězení u řeky

Už týden sněží. Dívám se z okna do tmy a poslouchám zimu. Tady je hluk. Je to zvláštní, protivný hluk, až vám připadá, že budova, chycená v ledovém svěráku, úzkostně naříká, jako by pod tím náporem praskala a trpěla. V tuhle hodinu věznice spí. Po jisté době, když si zvyknete na její metabolismus, můžete slyšet, jak ve tmě oddechuje jako nějaké velké zvíře, občas i zakašle, a dokonce polkne. Věznice nás pozře a tráví, a my, zkroucení v jejím břichu, skrčení v těch očíslovaných záhybech střev, mezi dvěma křečemi žaludku spíme a žijeme, jak se dá.

Montrealská káznice, zvaná Bordeauxská, jelikož byla postavena na bývalém území stejnojmenné čtvrti, sídlí v čísle 800 na bulváru Gouin Ouest, na břehu řeky Prairies. Třináct set padesát sedm vězňů. Do roku 1962 dvaaosmdesát popraveno oběšením. Kdysi, než byl zbudován tenhle vězeňský komplex, to muselo být krásné místo, porostlé náležitě břízami, javory, škumpou ocetnou a vysokými travinami, které polehaly v místech, kudy procházela divoká zvěř. Dnes ze vší té fauny přežily jedině krysy a myši. A protože jsou od přírody bezohledné, tenhle uzavřený svět utrpení za mřížemi opanovaly. Zdá se, že se žaláři dokonale přizpůsobily a jejich kolonie se nepřestala šířit po všech křídlech budov. V noci je zřetelně slyšet, jak se hlodavci činí v celách i na chodbách. Chtěli jsme jim k nám zatarasit přístup, a tak jsme nacpali pod dveře a k ventilačním mřížkám ruličky novin a staré oblečení. Jenomže to nepomohlo. Projdou, vlezou, proklouznou a dělají svou práci.

Tomu typu cely, ve které žiju, se říká „kondo“, čímž se myslí něco jako „apartmán“. Prostor si to ironické pojmenování vysloužil právě proto, že je obdařený o něco málo větší plochou než standardní model a dokáže na svých nějakých šest metrů čtverečních vměstnat to, co z nás zůstalo lidského.

Dvě patrové postele, dvě okna, dvě stoličky připevněné k podlaze, dvě poličky, umyvadlo, sedací záchod.

Sdílím tenhle výběh s Patrickem Hortonem, což je půldruhého chlapa, který si nechal na záda vytetovat svůj životní příběh – Life is a bitch and then you die – a na ramena a horní část hrudníku svou vášeň pro harleye davidsony. Patrick čeká na soud za vraždu jednoho člena klubu Hells Angels, patřícího do montrealské větve; odpráskli ho na jeho motocyklu jeho kumpáni, protože ho podezírali ze spolupráce s policií. Patrick byl obviněný, že se na té popravě podílel. Vzhledem k jeho zastrašujícím rozměrům a příslušnosti k motorkářské mafii, která má na svém kontě úctyhodný seznam zabití a úkladných vražd, se před Hortonem, když se potuluje po chodbách sektoru B, všichni uctivě rozestupují, jako by se jednalo o nějakého kardinála. A já, jelikož jsem znám tím, že sdílím soukromí jeho cely, mám to potěšení užívat si v jeho stopách stejného respektu jako tento svérázný nuncius.

Už dvě noci Patrick ve spánku úpí. Bolí ho zub a cítí škubání příznačné pro absces. Opakovaně si na bolest stěžoval dozorci, který mu nakonec nechal donést tylenol. Když jsem se ho zeptal, proč se nezapsal na čekací listinu k zubaři, řekl mi: „Nikdy. Když tě bolí zub, tady ti parchanti ti ho nevykurýrujou, ale vyrvou. Když tě bolej dva zuby, je to stejný, vyrvou ti voba.“

Bydlíme spolu už tři čtvrtě roku a všechno probíhá celkem dobře. Zvláštní shoda náhod nás sem přivedla zhruba ve stejnou dobu. Patrick chtěl dost brzy vědět, s kým vlastně bude muset den co den sdílet svou záchodovou mísu. Tak jsem mu odvyprávěl svůj příběh. Má ale hodně daleko k příběhu Hells, kteří měli pod kontrolou veškerý kšeft s drogami v kraji a neváhali rozpoutat bouřlivé války jako třeba ty, které v Quebeku mezi lety 1994 a 2002 měly za následek sto šedesát mrtvých, když si to vyřizovali se svými dávnými nepřáteli Rock Machines, těmi, co je později pohltili Bandidos. Ale ani tihle neměli na své jméno žádný patent, jelikož sami pocítili jistou hořkost, když se našlo osm mrtvol, všechno členové jejich gangu, jen tak nedbale poházených ve čtyřech autech zaparkovaných vedle sebe a registrovaných v Ontariu.

Když se Patrick dozvěděl důvod mého uvěznění, zajímal se o můj příběh s blahosklonností staršího kolegy z listu Le Devoir, jenž se obeznamuje s prvními nemotornými pokusy svého učedníka. Jakmile jsem dokončil své skromné líčení, poškrábal se na laloku pravého ucha, který mu rozežíral rudý ekzém. „Jak na tebe koukám, nevěřil bych, že jseš schopnej něčeho takovýho. Udělals dobře. Vo tom žádná. To já bych ho rovnou zabil.“

Možná jsem to vlastně udělat chtěl, a podle svědků bych ten čin nejspíš i spáchal, kdyby se nedalo dohromady šest odvážlivců, aby mě zkrotili. Popravdě, kromě toho, co mi vyprávěli, se mi z té samotné události vybavuje jen pár momentek, jak si to moje mysl jaksi přebrala podle svého, než jsem se probudil na pohotovosti.

„Kurva že jo, já bych toho sráče zabil. Takový týpky je třeba přerazit vejpůl.“ Pořád si drbal to své hořící ucho a těžce přešlapoval z nohy na nohu. Patrick Horton ve svém nečitelném hněvu vypadal, že je připravený projít zdmi, aby dokončil dílo, které jsem sice načal, ale také svým způsobem odflákl. Když jsem ho tak viděl, jak rudne a drbe si zanícenou kůži, v tu chvíli se mi vybavil tenhle postřeh antropologa Serge Boucharda, odborníka na indiánské kultury: „Člověk je medvěd, který se zvrhnul.“

Winona, moje žena, byla algonkinská Indiánka. Hodně jsem toho od Boucharda přečetl, abych se o ní dozvěděl víc. Pořád jsem byl jen takový nepřizpůsobivý Francouz, který nemá skoro ponětí o záludnostech chvějícího se týpí, o tajemných rituálech potní chýše, o zakládací legendě o mývalovi, o předdarwinovské teorii, že „člověk pochází z medvěda“, ani o bajce, která vysvětluje, proč „je karibu zbarvený bíle jen na hrudi“.

V té době bylo pro mě vězení stále jen teoretickým pojmem, žertíkem z deskové hry Monopoly, který vám nakazoval, abyste jeden tah strávil přikovaný na trestném políčku. A zdálo se, že tenhle svět načančaný nevinností tu bude existovat jednou provždy, stejně jako můj otec, pastor Johanes Hansen, který rozechvíval lidská srdce i píšťaly varhan Hammond ve své protestantské farnosti, tonoucí v dešti posvěceného azbestu; stejně jako Winona Mapachee, jež se svou algonkinskou přívětivostí zlehka kroužila na objednávku ve svém vzdušném taxíku beaver a něžně pokládala klienty i plováky na hladinu všech jezer na severu; a stejně jako moje fenka Nouki, která se sotva narodila a jejíž velké černé oči ve mně zřejmě spatřovaly počátek a konec všech věcí.

Ano, miloval jsem tenhle čas, už vzdálený, kdy moji tři mrtví byli ještě naživu.

Chtěl bych, aby se mi podařilo usnout. Už neslyšet ty krysy. Už necítit mužský pach. Už neposlouchat za oknem tu zimu. Už nemuset jíst tmavé vařené kuře v mastné vodě. Už neriskovat, že vás kvůli nějakému slůvku navíc nebo hrstičce tabáku umlátí k smrti. Už nemuset močit do umyvadla, protože po dané hodině nesmíme splachovat. Už nikdy nevidět, jak si Patrick Horton každý večer stahuje kalhoty, sedá na mísu, kálí, a přitom mi vykládá o „véčkových ojnicích“ svého harleye, který se při volnoběhu „třese, jako by měl zimnici“. Kdykoliv vysedává, činí se v poklidu a promlouvá ke mně s tak matoucí nenuceností, až z toho usuzuju, že jeho ústa a mysl jsou naprosto odpojené od snažení jeho konečníku. Ani se nesnaží korigovat zvuky rektálního úsilí. Když vykoná své, Patrick mě dál poučuje o spolehlivosti posledních motorů, které se teď montují na takzvané „izolastické silentbloky“, upraví si svoje galské kalhoty jako někdo, kdo právě splnil své denní penzum, a pak na mísu rozloží kousek bělostného plátna, které má nahrazovat prkénko, což mi tak trochu připadá jako závěr nějakého obřadu a zároveň Ite missa est.

Zavřít oči. Spát. To je jediný způsob, jak se dostat odsud pryč a uniknout krysám.

V létě, když jsem si stoupl ze strany k levému oknu, mohl jsem vidět proud řeky Prairies, jak uhání k ostrovu Bourdon, ostrovu Bonfoin a širokému toku řeky Saint-Laurent, který jej vítal a pohlcoval zároveň. Ale dnes večer nic. Sníh zatmelil všechno, dokonce i tmu.

Patrick Horton to nevěděl, ale stávalo se, že mě touhle dobou navštěvovali Winona, Johanes nebo i Nouki. Vešli a já je viděl tak zřetelně, jako jsem dokázal dopodrobna popsat veškerou bídu zakořeněnou v téhle místnosti. Mluvili na mě a byli tady, těsně vedle mě. Celá ta léta od doby, kdy jsem je ztratil, přicházeli a vstupovali do mých myšlenek, byli tam doma, byli ve mně. Říkali, co říct potřebovali, vyřizovali si svoje věci, snažili se urovnat zmatek v mém životě a vždycky nacházeli slova, která mě nakonec dovedla k večernímu poklidu a ke spánku. Každý svým způsobem, v rámci své role a svých kompetencí mě podporoval, ale nikdy nesoudil. Obzvlášť od doby, co jsem byl ve vězení. Nevěděli o nic víc než já, jak k tomu všemu došlo, ani proč se všechno během pár dní tak zvrtlo. Nebyli tam, aby se mohli dopátrat prapříčiny toho maléru. Jenom se snažili dát zase dohromady naši rodinu.

První roky mi dělalo obrovský problém přijmout myšlenku, že mám žít se svými mrtvými. Naslouchat bez protestu otcovu hlasu, jako když jsem byl dítě, bydleli jsme v Toulouse a matka nás milovala. Pokud jde o Winonu, neklid vyprchal poměrně brzy, jelikož mě předem připravila pověstí o algonkinském podsvětí, kde se setkávali živí s mrtvými. Často říkala, že není nic normálnějšího než přijmout fakt, že rozmlouváme s mrtvými, kteří teď žijí v jiném světě. „Naši předkové žijí dál jiným životem. A my je pohřbíváme se všemi jejich věcmi, aby mohli jinde pokračovat také ve svých činnostech.“ Miloval jsem tuhle křehkou logiku onoho světa, která spekulovala s nadějí a láskou. Odesílalo se nářadí, spojené se svými zesnulými majiteli, s tím, že i v případě, že je na elektřinu, bude schopné fungovat na všech napětích a ve všech zástrčkách těch neviditelných světů. Pokud jde o Nouki, mou fenku, která věděla všechno o čase, lidech i zákonitostech zimy a která v nás četla jako v otevřené knize, prostě si lehla vedle mě, jak to dělávala vždycky. Nacházela mě i bez zásahu šamanů, spoléhala jen na to, že si pamatuje můj pach. Po malé procházce tmou se prostě vrátila domů, ulehla vedle mě a pokračovala tak v našem společném životě tam, kde jsme přestali.

Do vězení Bordeaux mě vsadili přesně v den zvolení Baracka Obamy, 4. listopadu 2008. Byl to pro mě dlouhý a strastiplný den, s převozem na soud, čekáním na chodbách justičního paláce, mým předvedením k soudci Lorimierovi, který, i přes vesměs shovívavý výslech, měl podle všeho v hlavě jen hromadu osobních problémů, s děsivou obhajovací řečí mého depresivního právníka, který mě nazýval „Janssenem“ a obmyslel mě psychikou „těžkého letargika“, čímž vzbudil dojem, že buď viděl můj spis nebo zastupoval něčí jiný, s čekáním na verdikt, s rozsudkem, který odhuhňal Lorimier, a s výší trestu – dva roky natvrdo, která se vytrácí ve vzpomínce na soudní síň, průtrž mračen na zpáteční cestě, dopravní zácpu, příjezd do vězení, identifikaci, nepříjemnou osobní prohlídku, trojici v cele velké jako garáž na kolo, „zavři hubu, tady ti sklaplo“, na matraci přímo na zemi, potkaní trus, všude použité papírové kapesníčky, neurčitý zápach moči, tác s jídlem, tmavé kuře, černou tmu.

Měsíc před tím, než se Barack Obama oficiálně usadil v apartmánech Bílého domu, já sám byl převezen do svého nového domova, do „konda“, které Patrick Horton a já sdílíme dosud. To přestěhování mi umožnilo vymanit se z pekla kobek sektoru A, kde rytmus dnům a někdy i nocím udávalo násilí a agrese. Tady, i když ne v bezpečí před nějakým excesem, je i díky Hortonově reputaci a postavě život přece jen snesitelnější. A pak, když se vlastní úzkost a tíže času stanou přílišným břemenem, stačí se poddat a podřídit vleklému a svéhlavému rytmu vězeňského času, podrobit se režimu dne: „7.00 hod.: otevření cel. 7.30 hod.: podávání snídaně. 8.00 hod.: aktivity na oddělení. 11.15 hod.: oběd. 13.00 hod.: aktivity na oddělení. 16.15 hod.: večeře. 18.00 hod.: aktivity na oddělení. 22.30 hod.: ulehnutí ke spánku a zamčení cel. Zákaz kouření uvnitř i vně zařízení. Nepovolené předměty: herní konzole, počítače, mobilní telefony, pornografické fotografie. Postel musí být ustlána do 8.00 hod. a úklid proveden každé ráno do 9.00 hodin.

Je to pro mě hodně nezvyklý pocit, být takhle hlídaný a zbavený vší zodpovědnosti. Ve čtvrti Ahuntsic, ani ne kilometr od tohoto vězení – zpočátku bylo strašně znepokojující, že jsem zavřený tak blízko domova –, jsem celých šestadvacet let vykonával velice náročné povolání hlavního správce, cosi jako domovnického kouzelníka, všeuměla vždy po ruce, který je schopen uvést do pořádku a opravit všechen ten malý přesný svět, komplikovaný vesmír složený z kabelů, trubek, hadic, spojek, přípojek, stoupaček, výpustí, parkovacích automatů, takový malý hravý svět, který hrozně rád stávkoval, porouchával se a působil problémy, jež se musely okamžitě řešit za značného přispění paměti, znalostí, techniky, pozorování a někdy i trochy štěstí. V budově Excelsioru jsem byl jakýsi deus ex machina, kterému svěřili odpovědnost za údržbu, dohled a řádný chod tohoto konda o šedesáti osmi jednotkách. Všichni zdejší obyvatelé byli vlastníky svého bytu a užívali si zahradu s okrasnými stromy a záhony, vyhřívaný bazén naplněný 230 000 litry filtrované slané vody, dokonale čisté podzemní parkoviště s myčkou, tělocvičnu, vstupní halu s čekárnou a recepcí, zasedací místnost zvanou „Forum“, čtyřiadvacet bezpečnostních kamer a tři prostorné výtahy značky Kone.

Celých šestadvacet let jsem odváděl gigantickou, podnětnou i vyčerpávající, protože nikdy nedokončenou práci, a také prakticky neviditelnou, jelikož spočívala prostě v tom, udržet v normálním stavu šedesát osm bytových jednotek vystavených neblahému působení času, klimatu a zastarávání. Devět tisíc a pět set dní bdělosti, hlídání, zásahů, devět tisíc a pět set dní šetření, kontrol, střešních prohlídek, obcházek po poschodích, sto čtyři sezón, kdy jsem občas překračoval své pravomoci a pomáhal seniorům, utěšoval vdovy, navštěvoval nemocné nebo dokonce provázel mrtvé, jak se i dvakrát stalo.

Myslím, že výchova, kterou mi předal Johanes Hansen, povoláním protestantský pastor, nemá daleko k odříkání, které jsem musel všechna ta léta prokazovat, abych celý komplex udržel nad vodou. Zvládat to všechno, makat neviděn v pozadí a den co den zodpovědně a svědomitě plnit nevděčné úkoly, to mi nepřipadá nijak v rozporu s duchem reformace, takovým, jak jej Johanes obhajoval ve svých kostelech.

Nevím nic o člověku, který po mně tohle břímě převzal a přistoupil na to, že bude žít v útrobách rezidence. Ani to, jak dnes vypadají vnitřnosti Excelsioru. Vím jen, že ten malý vynalézavý svět o šedesáti osmi bytových jednotkách, schopný vytvářet nekonečnou kombinaci poruch, problémů a záhad k řešení, mi nesmírně chybí.

Stávalo se mi, že jsem s věcmi a stroji rozmlouval a slepě věřil, že mi někdy rozumí. Dnes mi zbývá jenom Horton, jeho zub a jeho ojnice.

Já, který tak dlouho spravoval a řídil hladký chod Excelsioru, jsem teď nucen zvykat si změkčovací denní režim svého nového „konda“. 8.00 hod.: činnosti na oddělení. 16.15 hod.: večeře, 21.00 hod.: Hellsova stolice, 22.30 hod.: ulehnutí ke spánku a zamčení cel.

Dnes ráno, jen se probudil, zavolal Patrick dozorce a požádal o neodkladnou návštěvu zubaře. Má z něho větší hrůzu než z divokého nájezdu Bandidos. V noci mu otekla tvář a bolestí přímo šílel. Lítal sem a tam po cele jako nějaký hmyz zavřený ve sklenici. „Nevadilo by ti, kdybys mi dneska ustlal? Mě ten svinskej zub fakt děsně bolí. Mám to po otci. Taky měl shnilý zuby. Je to asi dědičný. Cože? Já nevim, běž do hajzlu s těma svejma debilníma votázkama, teď na to není kdy. Zasranej zubař. Ke všemu je prej cáklej jako Nicholson. Kolik je hodin? Ta buzna je asi ještě doma a honí si ho nad těma svejma podělanejma kornflejkama. Ti povim, je v jeho zájmu, aby mě prvotřídně vošetřil, Nicholson jeden, jinak, to mi věř, přerazim toho čůráka vejpůl. Kolik je? Doprčic.“

Pro Patricka, hlavně když ho bolí stolička, se lidé dělí na dvě výrazně odlišné kategorie. Na ty, kdo znají a oceňují rachot véčkových ojnic harley davidsonů. A na ty druhé, mnohem početnější, ignoranty, kteří nemají potuchy o nějakém antivibračním systému isolastic a zaslouží si „přerazit vejpůl“.

Dnes ráno se mám sejít s jistým Gaëtanem Brossardem, úředníkem vězeňské správy, který má na starost přezkum žádostí o prominutí zbytku trestu před jejich předáním soudci. S Brossardem jsem se už setkal před třemi nebo čtyřmi měsíci. Vyzařuje z něj cosi uklidňujícího a jeho tvář, tvarovaná z odlitku Vigga Mortensena, ho v jeho roli blahosklonného hodnotitele jen utvrzuje.

Náš první rozhovor netrval dlouho. Ani neotevřel desky, které obsahovaly složky mého případu.

„Naše dnešní setkání, pane Hansene, je čistě formální, spatřujte v tom pouze jakési navázání kontaktu. Vzhledem k vážným skutkům, jichž jste se dopustil, není pro mne v tomto stádiu bohužel možné zvažovat či jen předjímat jakékoliv propuštění na svobodu, byť i spojené s nějakým dozorem. Pojďme se sejít za pár měsíců, a pokud budete mít dobrá osvědčení o svém chování, pak možná budeme moct o něčem uvažovat.“

Brossard se nezměnil. Všiml jsem si jedné maličkosti, která mi poprvé unikla. Když nemluví, má Gaëtan sklon čichat si ke konečkům prstů. S každým vdechem se mu nosní dírky rozšíří a pak, když se nepochybně uklidní, že rozpoznaly výpary důvěrně známých molekul, se jim vrátí původní tvar.

„Budu k vám upřímný, pane Hansene. Vaše posudky jsou veskrze vynikající a jednoznačně hovoří pro to, abych váš spis předal s příznivým stanoviskem soudci. Přesto mě musíte nejprve přesvědčit, že jste si vědom závažnosti svého činu a že ho skutečně litujete. Litujete ho, pane Hansene?“

Bezpochyby jsem měl říct to, co očekával, rozplývat se v omluvách, projevit hluboké a upřímné výčitky svědomí, vyjádřit neskonalou lítost, přiznat, že to, co se onoho dne stalo, je pro mě stále nepochopitelné, požádat oběť o odpuštění za muka, která jsem jí způsobil, a na konci svého kajícného výlevu zdrcený hanbou sklonit hlavu.

Jenomže jsem nic z toho neudělal. Z mých úst nevyšlo jediné slůvko, nic, tvář zůstala stejně bez výrazu jako železná maska, a dokonce jsem měl problém, abych Viggu Mortensenovi nepřiznal, že ze všeho na světě nejupřímněji lituju toho, že jsem neměl víc času nebo dost síly na to, abych tomu odpornému, arogantnímu a nadutému chlapovi zpřerážel všechny kosti.

„Přiznám se, pane Hansene, že jsem od vás očekával něco jiného. Nějakou vhodnější reakci. Když pročítám váš spis, když beru v patrnost vaše dosavadní počínání a minulost, je mi jasné, že sem nepatříte. Obávám se však, že jelikož nehodláte ustoupit a doznat se k vině, budete nucen tu ještě nějakou dobu setrvat. Je to velmi politováníhodné, pane Hansene. Každý den strávený v tomto vězení je zbytečný. Čeká na vás venku někdo?“

Jak mu vysvětlit, že na mě v tuhle chvíli venku nikdo nečeká, ale na druhou stranu, že v místnosti, kde se nacházíme – a dokonce jsem cítil jejich dech –, vedle mne už nějakou dobu způsobně a trpělivě vyčkávají Winona, Johanes i Nouki a doufají, že už brzy odejde.

Patrick se vrátil ze stomatologického ošetření, a ještě stále pod vlivem anestetické injekce odplivuje načervenalé sliny do papírového kapesníčku. Je nabíledni, že jeho setkání s Nicholsonem nedopadlo dobře.

„Ten hajzl mi ho vytrh. Já to věděl, kurva, varovali mě. Jenže ten sráč mi nedal na výběr. Řek mi, že nemůže udělat nic, aby zub zachránil, a krom toho, že mám vobrovskej váček. Ukázal mi nějakou hovadinu na rentgenu a řek: ‚Tady, vidíte, máte tu opravdu infekci.‘ ‚Neser mě,‘ řek jsem mu na to, ‚a dělej, co máš, ale varuju tě, jestli to bude bolet, jseš mrtvej.‘ S tím, co mi píchnul do dásně, stačilo uspat celou tu podělanou vesnici, kde jsem se narodil. Hele, já nevim, kdy vocuď vyjdu, ale přísahám ti, že jen budu venku, vletim k tomu vohrndírovi a přerazim ho vejpůl.“

Na dnešní noc hlásí teplotu minus 28 stupňů; v kombinaci s větrem minus třicet čtyři. Za čtyři dny je 25. prosince. Nicholson bude slavit Vánoce obklopen celou svou rodinou s dokonalým chrupem, který taťka vybělil. Ta nejmladší bude ještě nosit rovnátka a matka jí slíbí, že je to poslední zima, kterou tráví s tím šrotem v ústech. V domě se bude třpytit a mihotat spousta různých směšných koulí a blikátek stejně jako v každém jiném domě ve městě, v obchoďácích budou vyhrávat vánoční koledy, aby se promazaly kreditky, a v jakémsi nevyzpytatelném baletu se budou předávat z ruky do ruky všechny možné druhy zbytečných a drahých věcí, které se vynořily bůhvíodkud a brzy se tam zase vrátí, zatímco rozradostněná rádia budou k té příležitosti pouštět All I want for Christmas is you.

Večer se tu pak zastaví nějaký degradovaný kněz a pro milovníky poklonkování spěšně odříká předepsanou mši, a potom, aniž by tomu sám věřil, všem slíbí, že jednoho dne usednou po pravici svého stvořitele, načež se sám co nejrychleji vytratí, aby se nadýchal mladistvé vůně nějakého dětského chrámového sboru. Pokud jde o nás, rouhače a bezbožníky, příležitostné lotry a svalnaté zločince, budeme mít nárok na dvojnásobnou porci kuřete v hnědé šťávě, doplněnou o jakousi lahodu typu prošlý pudink s javorovým sirupem. Když načnu svůj talíř, popřeju Patrickovi co nejupřímněji veselé Vánoce. Nepřestane žvýkat svou poddajnou drůbež a odpoví: „Neser mě s těma svejma hovadinama.“

Skagen, kostel zasypaný pískem

Narodil jsem se v Toulouse 20. února 1955 kolem desáté večer na klinice Teinturiers. V pokoji, který mi přidělili, se dva lidé, které jsem nikdy předtím neviděl, dívají, jak spím. Mladá žena, která leží vedle mě a vypadá, jako by se vrátila z nějakého večírku, neobyčejně krásná, usměvavá, vzdor porodním bolestem uvolněná, je Anna Margeritová, moje matka. Je jí dvacet pět let. Muž, který sedí vedle ní a snaží se příliš nezatížit kraj postele, a o němž lze tušit, že je vysokého vzrůstu, se světlými vlasy a průzračně modrýma očima vyzařujícíma laskavost a něhu, je Johanes Hansen, můj otec. Je mu třicet. Oba vypadají, že jsou spokojeni s hotovým výrobkem, počatým za okolností, jejichž všechny důsledky tehdy patrně nezvážili. V každém případě mi rodiče už dávno vybrali křestní jména. Budu tedy Paul Christian Frederic Hansen. Těžko stvořit něco víc dánského. Bez ohledu na právo půdy, krve či čehokoliv, co chcete, a především náhody, budu mít francouzskou národnost.

Johanes – stejně jako jeho čtyři bratři – se narodil na Jutském poloostrově ve Skagenu, městečku s osmi tisíci obyvateli, které se nachází na severním cípu Dánska, kde se už od narození mluví výhradně o rybách. Hansenovi, rybáři z generace na generaci, přispěli k pokojnému blahobytu tohoto městečka, které se podle všeho zuby nehty drželo své půdy, aby ho to nestrhlo na nepříliš vzdálená pobřeží, jako je Kristiansand v Norsku nebo Göteborg ve Švédsku. Když svět změnil své zvyklosti a priority, někteří z bratrů Hansenů se přizpůsobili, prodali své rybářské lodě a specializovali se na zpracovávání rybí moučky, zatímco nejstarší Thor dál kormidloval mezi útesy těch nebezpečných vod, na něž turisté tak rádi shlížejí z vrcholku Grenenu, zvlášť když se za mimořádně nepříznivého počasí probudí pradávné spory mezi proudy Baltského a Severního moře.

Johanes patřil k velmi malé menšině Hansenů, k větvi bør i landet, jinými slovy „k těm, co žijí na pevnině“. Otec se dost brzy obrátil k moři zády a raději pozoroval jedinečné světlo tohoto poloostrova, které přivábilo nejvýznamnější malíře země, a ti pak díky svému stylu a vytrvalosti vytvořili proslulou Skagenskou malířskou školu. Obrazy klidné krajiny, prostých mužů a žen při práci, rozliv Severního moře, lodě na Baltu, nic, co by mohlo doopravdy prorazit brány muzeí nebo převrátit dějiny výtvarného umění. Pouze krásná, poctivě propracovaná plátna, určená obyvatelům téhle země, kteří nepožadovali víc.

Kromě toho, že byl bør i landet, otec, když se mu blížil dvanáctý rok, vzplanul pro náboženství, což byl koníček v širokém příbuzenstvu doposud naprosto neznámý. Mnohem později mi pak vyprávěl, jaké dost výjimečné okolnosti ho přivedly ke kariéře pastora. Je to příběh o písku, o pohybujícím se písku, poháněném historií a větrem.

Na nejsevernějším místě poloostrova, trochu stranou od města, jen pár kroků od moře, byl ve čtrnáctém století postaven kostel zasvěcený patronům námořníků. Se svou délkou 45 metrů, štítovou stupňovitou zvonicí 22 metrů vysokou a svými osmatřiceti řadami lavic to byla velkolepá stavba a v celém Jutsku ojedinělá. Nejspíš proto, že budova byla přespříliš vystavená vodním přívalům, příliš blízko poryvům bouří a vydaná napospas vichrům, začala dost brzy trpět zemskou nemocí. Kolem roku 1770 písek postupně zasypal předchrámí a pak i samotnou loď, jak se do ní ve dne v noci zakusovaly nenasytné duny a tlačily do zdí kostela. V roce 1775 strašlivá bouře ucpala všechny vchody a obyvatelé pak museli vyhloubit chodby, aby se dostali do chrámu a mohli vykonat obřad. Stejně tak postupovali dalších dvacet let, týden, co týden vyprošťovali zdi a vstupy. Jenže vítr nepřestal foukat a písek se nepřestal hromadit. Jednoho dne zavalený Bůh přiznal porážku, vzdal se boje a duchovní po prodeji veškerého svého mobiliáře v aukci kostel definitivně uzavřeli. Dnes budovu písek zcela zavalil a pohřbil. Z dun vystupuje už jen osmnáct metrů zvonice.

Právě pohled na pohřbený kostel, na ty trosky víry, přivedly otce k rozhodnutí stát se pastorem. „Víš, myslím, že v té době jsem žádnou víru neměl, dokonce jsem ani nevěděl, co to znamená. Cítil jsem čistě estetické pohnutí tváří v tvář téhle ojedinělé, otřesné podívané, jaká se v životě naskytne jen jednou. Jako takový pravdivý obraz Skagenské školy. Kdybych tehdy na tom samém místě spatřil pískem zasypané nádraží, ze kterého by čouhal jen střešní štít a hodiny, stal by se pak ze mě nejspíš železničář.“ Takový byl můj otec, bezpochyby bør i landet, který si však byl vědom toho, že musí neustále navigovat mezi trvalými pochybnostmi, jednou vábený vratkou konstrukcí opuštěného kostela, jindy přitahovaný kypivým a dobrodružným životem železnice.

Anna Madeleine Margeritová, moje matka, zajela do Skagenu dvakrát. Setkala se tam s celým klanem Hansenových, s muži a ženami, všemi stejně urostlými, aby odolali drsnému podnebí a přežili tak po staletí. Připravili jí platýse s rybízovým a klikvovým komplotem, nářez z úhoře, pramdragergryde, ochutnala akvavit a pak vykonala pouť do kostela, kde vyfotografovala mého otce a všechny dosud žijící Hansenovy pěkně v řadě před pozůstatky zvonice. Na zpáteční cestě vykládala otci, co cítila při pohledu na ty liturgické ostatky trčící ze země. „Jak jsi mohl dostat chuť stát se pastorem, kdyžs viděl něco takového? To všechno vypovídá jen o nemohoucnosti, odevzdanosti a kapitulaci Boha i církve. Být na tvém místě, asi bych se připojila k bratrům, oženila se s nějakou místní rodačkou, která se jim podobá, a trávila bych čas drcením ryb.“ Tehdy prý otec, podle Anniných slov, dlouze přikyvoval a pak se jí s úsměvem duchovního přiznal: „Souhlasím s tebou, až na to, že bych se měl oženit s ženou, která se podobá mým bratrům.“

Anna Margeritová se narodila v Toulouse. Její rodiče, které jsem nikdy nepoznal, provozovali takové malé kino, skromně pokřtěné Spargo – z latinského „Rozsévám“ –, v té době označované zbrusu novou nálepkou „umění a esej“ a v němž se později uváděly pouze takzvané noblesní filmy jako třeba Modré goloásky, Zvětšenina, Teoréma nebo Zabriskie Point. Matka byla od dětství nasáklá všemi těmito ikonami, vychovávaná uprostřed těch nekonečných titulků, výrazné hudby, bouřlivých polibků i nesrozumitelných dramat. Stala se z ní hotová filmová encyklopedie, která znala každé zákoutí, každou skulinku tohoto světa, dokázala jmenovat střihače z Pabstova filmu, autora hudby z Hawksova snímku nebo i osvětlovače z nějakého Epsteina. A vlastně se vůbec zajímala víc o různé filmové profese, tvůrce, režiséry, producenty než o příliš očekávatelné dovednosti herců.

Tehdy v dubnu 1960 rodina Hansenových v Toulouse odpovídala tomu, co v té době platilo za velmi solidní a konvenční. Rozvážný a pozorný manžel, s úžasným osobním kouzlem, teď hovořící průzračnou naučenou francouzštinou, i když kořeněnou nepatrným exotickým nordickým přízvukem, našel uplatnění jako zastupující pastor ve starobylém chrámu v ulici Pargaminières a jeho kázání i počínání se nesly ve stejném duchu. Manželka, která vypadala do manžela zamilovaná, svou přirozenou krásu, všemi shodně hodnocenou jako pozoruhodnou, spojovala se stejně působivými půvaby intelektu a svůj čas věnovala dílem výchově syna a dílem programování onoho vznešeného kina, na jehož vedení se až do roku 1958 podílela s rodiči. Pokud jde o malého Paula Christiana Frédérika, bylo ještě příliš brzy na rozhodování, kudy se nasměrují jeho nožky, takže vykonával ve stanoveném čase to, co se od něj požadovalo, choval se jaksepatří slušně a každou neděli provázel otce do chrámu, aby si vyslechl, jak řeční o chodu světa a jeho hříšných slabostech.

Jediným lehkým stínem na tomto zátiší, který by Skagenská škola nepochybně opomenula, bylo to, že matka, vůči záležitostem církve a víry neprodyšně uzavřená, odmítající i samu myšlenku hříchu, do žádného božího stánku nikdy ani nevkročila. Proč za takových okolností souhlasila s tím, že bude sdílet život s mladým protestantským pastorem? Když jsem se na to později matky vyptával, pokaždé jsem dostal stejnou odpověď, která mě znepokojila i uklidnila zároveň: „Tvůj otec je tak krásný.“

Občas se před námi, třeba u stolu, otec i rozčílil, zvýšil mírně hlas a matku sežehl svou oblíbenou mantrou: „Kdybys tak alespoň pár hodin dokázala žít v dokonalé víře.“ Až později jsem pochopil, co tehdy Anna Madeleine nejspíš cítila. Tu nesnesitelnou, přeslazenou a nijak vlídnou blahosklonnost, kterou pokaždé uťala neselhávajícím protiútokem: „Jak můžeš vůbec vyslovit podobnou hovadinu?“

Upřímně si myslím, že pastor Hansen, můj otec, se snažil ve své první funkci zalíbit a budit zdání široké svornosti, a tak se jevil jako usedlý, tuctový a otravně nudný. Žádal však po něm skutečně někdo něco jiného?

Můžu říct, že v téhle době, navzdory oněm drobným škrábancům všedního dne, byli rodiče šťastní, že spolu sdílejí život. Nikdy jsem nevěděl a nevím dodnes, na čem se vlastně zakládalo jejich prvotní sblížení. Přestože jsem na to téma položil pár otázek, které, jak jsem rychle vycítil, vyvolaly rozpaky a bezradnost, nikdy jsem se nedozvěděl, kde a za jakých okolností se otec s matkou setkali, ani jakou hříčkou milostného osudu rodák ze Skagenu, vytržený ze svých pohyblivých písků, a trapistka privilegovaného kina dospěli v roce 1953 k tomu, že překonali vzdálenost 2420 kilometrů, která je od sebe dělila, a zdolali jazykovou bariéru, aby se mohli naplno těšit z toho ztřeštěného kousku, který vyvedli životu.

O pět let později, v roce 1958, poprvé vstoupila do naší rodiny smrt. Uprostřed jedné letní noci se černý Citroën DS 19 Anniných rodičů po děsivě prudkém nárazu rozpadl na kusy na jedné z nejkrásnějších státovek v zemi, na oné jižní silnici lemované velebnými platany, jejichž vršky se propojují v klenbu a svými širokými korunami tvoří úžasný ochranný slunečník.

Prarodiče se vraceli z festivalu Cité v Carcassonnu. Za horkého večera, obklopeni věžemi a hradbami, zhlédli Píseň o Rolandovi, hrdinský epos o devíti tisících veršů, který hrál a režíroval Jean Deschamps. „Karel král, náš vládce a pán, sedmero let žil ve Španělích sám.“ Možná zemřeli právě s těmito slovy v hlavě, s těmito větami, které jim po řadě nárazů vyskakovaly v lebečních schránách, s těmito skandovanými strofami, jež se zachytily, uvízly v jejich paměti a točily se pořád dokola jako poškrábaná gramodeska.

Kolem jedné hodiny v noci zazvonil telefon a do bytu naráz vtrhla vlna bolesti a smutku. Rozumí se samosebou, že vše, co tu líčím, mi později vyprávěli rodiče, protože se ve mně neuchoval ani jediný obraz, ani jediný zvuk typický pro tyhle chvíle, které přesto naší rodinou otřásly.

V Naurouze, v místě rozvodí kanálu du Midi, DS vybočil z dráhy a čelně narazil do platanu, kde vůz doslova explodoval, přičemž střechu ze skleněných vláken odmrštil do příkopu u vedlejšího pole, zatímco těla prarodičů opačným směrem, na pozemek z druhé strany státní silnice.

Na tomto místě, kde se valí a oddělují vody, na tomto místě, kde se dělí světy, se nacházejí dva obrovské kameny vzdálené od sebe pouhých pár centimetrů. Pověst praví, že jakmile se ty dva bloky vzájemně dotknou, nastane konec světa.

Té noci si kameny zachovaly svůj odstup, a přesto Margeritovi dospěli ke konci časů. Byli pohřbeni podle katolického ritu po bohoslužbě v katedrále svatého Štěpána. Samozřejmě se jí zúčastnil i otec, bezpochyby dojatý, ale hlavně všímavý, pokud jde o nadutou okázalost, vychytralost obřadu a kejkle konkurence.

Spargo ztratilo své zakladatele, ale zdědilo novou správkyni na plný úvazek, moji matku, která se zdála být připravená a dobře vyzbrojená k tomu, aby psala nový příběh svého kina.

Pro Spargo byl rok 1958 dobrým rokem. Filmy Můj strýček, Studený pot, Dotek zla a Kočka na rozpálené plechové střeše zaplnily sál na řadu týdnů a pomohly divákům zapomenout na odřený samet sedadel a tvrdé opěrky. Anna nechala nainstalovat nový xenonový projektor Philips a/s, vylepšené ozvučení a také plátno s lepší odrazivostí. Kromě téhle modernizace malé Spargo obnovilo pěkný vzhled interiéru. Na kosmetické úpravy dojde později.

Podobně jako malá kina zažívaly své poslední dobré dny i svatostánky. Svět se měnil, a i když převratné změny teprve začínaly, otec musel vyvíjet velké úsilí, znovu a znovu přepisovat svá kázání, aby si udržel posluchače, kteří nežádali nic jiného než objevovat a zkoušet jiná rozptýlení, méně konvenční a zato uvolněnější.

Když se mi blížil desátý rok, kdekdo trochu všímavější už poznal, že praskají panty starého světa. Bydleli jsme na nábřeží Lombard, v takovém starém bytě s vysokánskými stropy. Široká okna s dřevěnými žaluziemi se otvírala na řeku, jejíž barvy se proměňovaly s ročním obdobím. V létě staré platany poskytovaly večerní stín a v noci bylo sotva slyšet šumění vod Garonny.

Moje střední škola Pierre-de-Fermat nebyla od řeky a našeho domova nijak daleko, ale na můj vkus až příliš blízko chrámu, kde působil otec. Rozhodně bych si nepřál, aby se někdo dozvěděl, že ten vysoký štramák, který se v dokonalé šedé klerice řítí ze schodů toho srandachrámu na konci ulice, je můj otec. Na škole byl pro všechny „dovozcem rybí moučky“. Ámen. K té malé lži jsem se mu přiznal a snažně ho prosil, aby ji nevyvracel, kdyby se snad na to náhodou někdo ptal. „Neměl by ses stydět za otcovo povolání. Není to žádná hanba. Naopak. V Dánsku jsou děti pastora na své otce velmi hrdé.“

Od toho dne se o moje školní záležitosti starala matka a běžné věci řešila s mými učiteli osobně. Johanes už na tohle téma nikdy nepromluvil. Jednou večer jsem však našel na svém stole vzkaz, který tam pro mě položil. Byl jsem ještě dítě a po jeho přečtení jsem pocítil strašný zmatek a neurčitý smutek, aniž bych se nějak dokázal dopídit důvodu. Na papírku otcovým písmem stálo: „Jsem dva v jednom: malý kluk, co se baví, a zároveň protestantský pastor, co toho kluka otravuje. André Gide.“

Jednatřicátého prosince kolem osmé večer vypukla na chodbách našeho sektoru prudká rvačka, do níž se zapojila asi desítka vězňů ze soupeřících gangů, a všichni jsme dostali zákaz vycházení z cel. Na hlavní nádvoří věznice přijely sanitky a odvezly dva účastníky bitky s vážnými bodnými zraněními. Malé oslavy chystané na večer končícího roku byly samozřejmě zrušeny.

O půlnoci, když už většina z nás byla v posteli, jsme zaslechli v dálce údery nějakého kovového předmětu na dveře jedné z cel. Byl to takový těžký, hřmotný pravidelný zvuk, který se rozléhal prázdnými chodbami. A pak se k němu přidalo další klepání. A ještě třetí. Během minuty se k rámusu připojil celý sektor a k němu pak i všechna křídla věznice. Znělo to jako tlukot obrovského ocelového srdce stoupající k nebi. Hymnus požadavků psanců. V životě jsem nic takového neslyšel. Patrick, jako takový ďábel nadupaný energií, se zuřivě snažil prorazit příčku, i když věděl, že mu odolá. Zíral na ni, usmíval se a bušil do ní ze všech sil. Jak jsem ho při tom sledoval a poslouchal ten randál, naskočila mi husí kůže. Popravdě jsme tloukli sborem o spoustě různých věcí. O našem osobním trápení. O opovržení, které jsme museli snášet. O našich rodinách, které nám chyběly. O soudcích, kterým bylo všechno jedno, o zubařích, kteří neměli na nic čas, o všech těch ne zcela jasně definovaných jedincích, které Patrick Horton dřív či později rozhodně „přerazí vejpůl“. Tu první noc roku 2010 se z nás prostě stala taková horda tamborů za mřížemi, v netečných útrobách lochu ztuhlého v ledu přímo na břehu zamrzlé řeky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na světě žijeme každý jinak.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.