Přeložil Pavel Pokorný

Tento příběh je fikcí. Všechny postavy, organizace a události zobrazené v tomto románu jsou výplody autorovy fantazie nebo jsou použity ve fiktivním smyslu.

THE FINAL DAY

Copyright © 2017 by William R. Forstchen

Translation © Pavel Pokorný, 2020

ISBN 978-80-6911-5

Pro Robina

PODĚKOVÁNÍ

Od publikace knihy Vteřinu poté uteklo více než sedm let. Jak to tak v životě chodí, během té doby se toho hodně stalo. Z mé dcery vyrostla mladá dáma, vystudovala univerzitu. Je to dva a půl roku, co jsem se po přednášce na konferenci hnutí připravených seznámil se ženou, která se stala mou pravou životní láskou, „druhou polovinou mé duše“, a nedávno jsme se vzali. To, o čem píšu, způsobilo, že do mého života vstoupila spousta nových přátel, ale několik jich také zmizelo. Do mého světa přibyly nové životy, ale někteří staří kamarádi ze světa odešli, především milovaný Andy Andrews, veterán z pláže Omaha. Zažil jsem velká překvapení – největším bylo to, že moje původně vcelku nenápadná knížka pronikla až na seznam bestsellerů New York Times. A najdou se i lidé, podle jejichž názoru pomohla nastartovat hnutí připravených. Je-li tomu tak, vnímám svůj příspěvek jen jako drobnou součást fenoménu, ke kterému se nyní hlásí miliony příznivců.

Zažil jsem ale i zklamání. Největším z nich bylo, že jsem Vteřinu poté napsal na naléhání blízkých přátel, politiků, kteří věřili, že i když jde o román, fiktivní příběh, pomůže americkým čtenářům uvědomit si existenční hrozbu týkající se přežití celého našeho národa.      Optimisticky jsem doufal, že moje kniha přiměje politiky zabývat se zodolněním elektrické infrastruktury a nastolit mnohem robustnější zahraniční politiku, aby se jaderné zbraně nemohly dostat do rukou těch, kdo by mohli provést útok elektromagnetickým pulzem. V tomto ohledu ale můj román zcela selhal. Kladu si otázku, která by měla napadnout každého čtenáře těchto řádek: Proč naše vláda na federální i státní úrovni tuto hrozbu ignoruje? Snažím se na nebezpečí útoku elektromagnetickým pulzem upozorňovat a tlačit na politické řešení, ale setkávám se i s posměšky a přezíráním. Připomíná mi to pokrytectví těch, kteří kážou proti právu držet a nosit zbraně. Sami chodí obklopení profesionální a velmi dobře ozbrojenou ostrahou, zatímco nás by nejraději svlékali donaha. Analogie mezi těmito dvěma věcmi není náhodná. Snad pochopíte, jak to myslím.

Proto věřím, že jediná reakce, která nám zbývá, je reakce „nás, lidu Spojených států“, jak stojí v preambuli naší ústavy. Musíme být v první řadě připraveni každý za sebe, pak se spojit se sousedy, s přáteli a tak dále, až se dokážeme jako národ skutečně postarat sami o sebe. Píšu tyto řádky jen několik dnů po masakru v Orlandu na Floridě, kde bylo přes stovku obětí – mrtvých a raněných. Obávám se, že může dojít k útokům, při kterých zemřou tisíce lidí, desetitisíce. V případě útoku elektromagnetickým pulzem by šly počty obětí do stamilionů. Být opravdu připraveni, individuálně a jako národ, je jediný způsob, jak zabezpečit naše přežití ve světě, kde hrozí síly temnoty a nenávisti.

Tohle by ale mělo být poděkování, takže pokud jste dočetli až sem, je načase, abych pokročil k zaslouženým díkům. Bez podpory, důvěry a pomoci přátel v nakladatelství Tor/Forge byste teď tyhle řádky nečetli. Když jsem před třiceti lety jako autor začínal, seznámil jsem se na konferenci s Tomem Dohertym a už tehdy jsem si řekl, že bych s ním jednou chtěl spolupracovat. On a jeho tým tvoří ideální nakladatelství, nejlepší, jaké si autor může přát. Díky patří i mé agentce Eleanor Woodové z literární agentury Spectrum, stejně jako jejímu synovi a dceři, kteří už také patří k firmě. Spolupracujeme přes pětadvacet let, zatímco naše děti vyrůstaly, a Eleanor mi vždy stála po boku jako přítelkyně a poradkyně. Děkuji rovněž svým přátelům ze společnosti Ascot Media Group. Jde o PR agenturu, jaké není rovno. V propagaci mých knih o EMP před čtenáři i v médiích sehráli klíčovou roli.

Kdybych se měl pokoušet vyjmenovat všechny přátele, kteří při mně stáli radou a pomocí a ovlivnili mou práci, byla by tahle předmluva nekonečná jako děkovná řeč při přejímání Oskara. Vy, kdo čtete tyhle řádky, jste si ale koupili knížku, abyste si přečetli příběh! Takže, jak říkával Lincoln, „nebudu to zdržovat – jako když tančí vdova“. Děkuji přátelům, sousedům a kolegům v Black Mountain a v Montreat College. To, že jsem děj svého příběhu umístil do naší komunity, přijali příznivě. Ať už jednoho dne přijde krize nebo ne, je to tu pro mne to nejlepší místo na zemi, kde jsem mohl nalézt domov a kde už téměř čtvrt století učím. Zanedlouho potom, co vyšla kniha Vteřinu poté, se na mne obrátili majitelé obchodu pro survivalisty Carolina Readiness, se kterými jsem se spřátelil. Sponzorovali konferenci hnutí připravenosti a požádali mě, abych tam přednášel. Čekal jsem, že budu mít v publiku kolem padesáti posluchačů, ale v nacpané místnosti jich čekalo šest set! A to byl jen začátek. Během těch posledních sedmi let jsem se setkal s tisíci připravených – s lidmi, kteří mají zdravý selský rozum, ideály, víru v Boha a ve svou zemi. Jsem poctěn tím, že je všechny smím pokládat za své přátele. A nakonec bych chtěl uvést i ty, kteří mi v životě byli učiteli. První z nich byla Ida Singerová, pak Russ Beaulieu a Betty Kellorová, po nich Gunther Rothenberg a na univerzitě učitelé jako Don King a William Hurt. Doufám, že se svým životem nezpronevěřuji vašim očekáváním.

Na závěr – v předmluvě ke knize Vteřinu poté jsem napsal, že se upřímně modlím za to, aby po letech mé knihy skončily v zapomnění, nebo pokud si na ně někdo vzpomene, aby temná doba, kterou líčí, nikdy nenastala a aby má dcera dál žila život v míru. Modlím se za to stále. Kdysi jsem doufal, že vláda začne konat tak, aby zajistila naši bezpečnost, pokud jde o hrozby jako elektromagnetický pulz či útok nějaké radikální skupiny, jakých je na světě spousta. Teď už pochybuji, že se to v nějaké dohledné době stane. Má naděje v mírovou budoucnost spočívá nyní ve vašich rukou, mí spoluobčané. Je jen na nás jednat preventivně tak, aby náš národ lidu, lidem a pro lid nezmizel ze světa.

William R. Forstchen

červenec 2016

PROLOG

920. den po tom dni

Posloucháte zprávy BBC. Jsou tři hodiny ráno greenwichského válečného času. Vysíláme pro naše přátele na západní polokouli. Je devítistý dvacátý den od začátku války.

Později během našeho programu poskytneme detailní zpravodajství týkající se tragických následků neomezeného jaderného konfliktu mezi Indií a Pákistánem. Poté bude následovat hlášení o situaci na Blízkém východě, kde dál zuří konflikt mezi Izraelem a všemi sousedními státy kromě Jordánska, které dnes znovu potvrdilo své spojenectví s Izraelem proti Chalífátu a jeho spojencům.

Nejprve jsou ale na řadě zprávy ze Spojených států:

Samozvaná federální vláda v Bluemontu dnes oznámila, že území bývalých států Virginie a Marylandu dosáhlo stavu, který vláda definuje jako „první kategorii“, tedy že veškeré síly stavějící se proti „rekonstituované federální autoritě v Bluemontu“, jak se sama označuje, byly zpacifikovány.

Vláda v Bluemontu již letos ohlásila, že upustila od plánů na vytvoření takzvané Armády národní obnovy. Dnešní zpráva o dosažení stabilizovaného stavu v těchto dvou státech Jihoatlantské oblasti je tedy vnímána jako úspěch akcí provedených tradičními vojenskými silami Spojených států. Bluemontská vláda prohlásila, že tohoto vítězství dosáhly oddíly stažené z konfliktu s Čínou, která okupuje západní státy, a další jednotky, které se v den, kdy válka začala, zdržovaly v zámoří.

Po dalších zprávách z dnešního dne proběhne panelová diskuse odborníků na téma zjevných změn probíhajících v Severní Americe.

Nejprve ale následuje zpráva pro naše přátele v západních provinciích Čínou okupované Kanady: „Židle stojí proti dveřím.“ Opakuji: „Židle stojí proti dveřím.“

KAPITOLA PRVNÍ

920. den po tom dni

„Pamatuješ si tu první větu z Charlese Dickense: ,Byly to časy ze všech nejlepší, byly to časy ze všech nejhorší‘?“

John Matherson zašeptal tu slavnou větu a svíral v dlaních horký hrnek plný kávy – opravdové kávy. Obracel se na svého přítele Forresta Burnetta, který přišel na návštěvu a přinesl tenhle vzácný dárek. John dobře věděl, že se nesluší ptát se ho, kde k něčemu takovému mohl přijít.

Forrest se místo odpovědi jen pousmál, nebo spíše zkřivil tvář znetvořenou zraněním z Afghánistánu. Páska přes levý oční důlek mu dodávala vzezření nefalšovaného piráta.

„To je z toho filmu, jak si ten maník na konci nechá davem Francouzů useknout hlavu?“ ujišťoval se Forrest.

„Tak něco,“ uchechtl se John.

„Ten chlápek to neměl v palici v pořádku. Vlízt si pod gilotinu místo kamaráda. A ten, co se zachránil, uteče s tou holkou. Tenhle film se mi nikdy nelíbil. Proč o něm mluvíš?“

John jen vzdychl, pak vstal a přešel k oknu své kanceláře, aby se podíval ven.

Byl konec podzimu, první sníh přišel letos brzo. Školní kampus Montreat College pokrývala vrstva silná dvacet centimetrů. Zkušení znalci přírody prorokovali podle zbarvení chlupatých housenek a hojných veverčích zásob tvrdou zimu a sníh na počátku listopadu jim zřejmě dával za pravdu.

Před tím dnem býval pro Johna první sníh příležitostí v klidu se zabrat do šťastných vzpomínek. Škola obvykle z předpovědi počasí na internetu předem věděla, že bude sněžit, a zrušila výuku. John si nachystal u krbu pořádnou zásobu dřeva a užil si den s knížkou u ohně. Jennifer a Elizabeth si hrály venku, pak přišly promočené na hrnek horké čokolády a večer si zahráli Cluedo nebo Monopoly. A když vypadl kvůli počasí proud, vlastně to nevadilo, spíš to přidalo k pocitu útulnosti, alespoň během prvních několika dnů. Seděli u ohně a sledovali, jak les zapadá sněhem.

Před tím dnem…

Jennifer je mrtvá. Johnově starší dceři Elizabeth je devatenáct a je matkou dvouletého syna. Už se i odstěhovala z domu v Montreatu. Vzala si Setha Robinsona – jeho otec Lee Robinson je Johnův starý soused a kamarád. Elizabeth teď bydlí se svým manželem a už čekají dítě.

I tyhle věci se po tom dni změnily. Ještě před pár lety se říkalo, že mladí nedospívají v osmnácti, ale spíš v pětadvaceti. Vždyť se od nich čekalo, že vystudují univerzitu, začnou pracovat a věnovat se kariéře, nějaký čas si budou hledat partnera, pak se usadí a teprve někdy kolem osmadvaceti nebo třiceti založí rodinu. Teď to ale chodilo jako za časů války Severu proti Jihu – mladí se zase brali v šestnácti nebo sedmnácti. Dívka, která byla v jednadvaceti ještě svobodná, vypadala, že snad zůstane na ocet.

John byl historik a vnímal to jako přirozenou věc. Vždycky když kmen, město či celá země ztratí ve válce spoustu životů, lidé začnou zakládat rodiny dřív. Poměrně nedávným příkladem tohoto jevu byla populační exploze, která započala na přelomu čtyřicátých a padesátých let dvacátého století.

A pokud šlo o opačný konec věkového spektra… Jenn, drahá Jenn, Johnova milovaná tchyně, matka jeho první ženy Mary, byla mrtvá. Za jiných časů by mohla žít ještě pět, deset, možná patnáct let. Teď ale nebyly k dispozici nemocnice a léky prodlužující život, takže i se starými lidmi se dělo to, co bylo přirozené. Zažili a viděli příliš neštěstí a mnohé z nich prostě opustila vůle žít.

Jenn tiše zemřela v srpnu. Od toho dne to John viděl tolikrát – někdo starý prostě jednoho dne klidně řekne, že už toho zažil hodně, přečkal dost ran osudu a chce odejít. Našel ji odpoledne sedět „samotnou“ na verandě. Šťastně si povídala s manželem, s malou Jennifer a se svou dcerou – s Johnovou ženou Mary, která zemřela dlouho před tím dnem. Mluvila s duchy. John tiše stál, poslouchal, jak něco říká a jak se tiše směje odpovědím, které slyšela pouze ona.

Makala se k Johnovi tichounce připojila, chvilku poslouchala a pak jí začaly po tvářích kanout slzy. Odvedla ho na druhou stranu domu a řekla mu, ať ji nechá, že jako zdravotní sestra takové věci vídala. Bylo to jasné znamení. Její blízcí, kteří už jsou na druhém břehu, přicházejí, aby ji připravili na poslední cestu.

Jenn toho večera trvala na tom, že nepůjde spát do své postele, ale na verandu, odkud je vidět na hrob malé Jennifer. Tam ji také ráno našli. Vypadala, jako by prostě jen klidně spala.

Pohřbili ji vedle Jennifer. Toho dne prasklo další vlákno, které poutalo Johna k jeho předchozímu životu.

Ani ta kancelář, na kterou byl zvyklý, už neexistuje. Vyhořela na jaře během bojů s Fredericksem. Rozhodli se, že to, co zbylo, přestěhují do školního kampusu v Montreatu. Nový městský úřad vznikl v suterénu pod kaplí. Bylo to logické zařídit se tady, protože během bitvy s Fredericksem jim tohle místo sloužilo jako záložní velitelské stanoviště. Někdo sice navrhoval použít prázdnou rektorovu kancelář, ale John si něco takového nedokázal ani představit.

Ta kancelář pro něj měla hlubokou symbolickou hodnotu. Otevřel ji, když se konalo zvláštní setkání zástupců všech míst stále se rozšiřujícího „státu Karolína“. Uprostřed stěny proti pracovnímu stolu rektora visela reprodukce slavného obrazu, na němž modlící se George Washington klečí ve sněhu v údolí Valley Forge, kde po řadě porážek trávili jeho unavení, hladoví a nemocní vojáci krutou zimu roku 1777. Johnovi to tu připomínalo Dana Hunta, kamaráda, kterému tato kancelář dříve patřila a který zemřel v prvním roce války.

Do své suterénní kanceláře pod školní kaplí to teď měl John kousek pěšky. A ve svahu pod školou fungovala nová „továrna“ přezdívaná Dreamworks. V prostoru známém předtím jako Andersonova posluchárna už běžela výroba. Dávali tu dohromady všechno potřebné pro elektrickou síť, od měděných vodičů po generátory.

Elektrické osvětlení v Johnově kanceláři často blikalo, protože napájení kolísalo. Nebylo divu, celá síť byla improvizovaná, postupně se učili z chyb.

Už zase sněžilo. Vločky vířily po prostranství před kaplí a chatrná americká vlajka, která tu visela i během bitvy s Fredericksovými vrtulníky Apache, trčela zmrzlá v severovýchodním větru.

Tyhle chvíle, kdy mohl pozorovat první podzimní sníh, pro Johna dřív patřily k nejkrásnějším momentům, a teď se musel bránit pocitu melancholie. V hrnku měl opravdovou kávu, v místnosti svítilo opravdové elektrické osvětlení a kamna, která zde studenti zařídili, vyzařovala příjemné teplo, jaké umí navodit jen hořící dřevo.

„Co že seš tak zdrblej, Johne?“ zajímal se Forrest.

John uslyšel škrtnutí sirky a ohlédl se přes rameno. Forrest se pohodlně opíral v křesle a ledabyle si zapaloval cigaretu, jako by na tom nebylo nic zvláštního. John by si strašně rád zakouřil, ale dal slib své umírající dcerce a také dobře věděl, jak by vyváděla Makala, kdyby z jeho dechu ucítila, že kouřil. Jediné, co mu v téhle situaci zbývalo, bylo přistoupit blíž a nenápadně se nadechnout dýmu.

„To jen že mi dnes ten sníh připomíná spoustu věcí,“ odpověděl a vrátil se do svého úředního křesla. Dál sledoval vločky tančící ve větru. Pak uslyšel smích – několik studentů si postavilo saně a vydalo se na zasněžený svah. Za dřívějších okolností by to byly ještě děti, ale tyhle studenty dávno zocelila válka a těžká dřina při napravování následků jarních bitev. Pracují na opravě kaple, ale teď si na chvilku dovolili stát se zase dětmi. Velitel jejich jednotky Kevin Malady na ně nejspíš zanedlouho zakřičí, ať se vrátí do práce, ale v tuhle chvíli vypadal, že jim tu zábavu od srdce přeje.

„Nojo, mám to stejný,“ odtušil Forrest a s pohledem upřeným kamsi do prázdna si poškrábal pahýl paže.

„Bolí?“ zeptal se John.

„Prej se tomu říká fantomová končetina,“ uchechtl se Forrest. „Nojo. Připadá mi, jako bych ji furt měl a děsně mě svrběla. Jak vidím sníh, připomíná mi to hlavně tohle,“ a zdravou rukou ukázal na tu chybějící a na pásku přes oko.

„Zamlada jsem děsně rád chodil lovit. Na severní straně Mount Mitchell bejvá vždycky o hodně víc sněhu, než co máte tady. To se pak dobře stopuje. Lovili jsme vysokou, lišky, medvědy. Vyrazili jsme s bandou kámošů a tábořili venku, ulovili jsme srnce a pak jsme pár dnů zůstali v lese. Měli jsme maso a nějakou tu mouku a brambory jsme si nosili s sebou.“ Zamyšleně se usmál a dodal: „A taky zavařovačky s kořalkou a trochu trávy. Rozhodně to byl líp strávenej čas než chodit ve škole na nějakej nudnej dějepis. Když si vezmeš, co je se světem dneska, bylo to pro nás i lepší vzdělání.“

„Na někoho, kdo se tváří, že neměl rád ve škole dějepis, toho víš o dějinách až dost,“ poznamenal John s úsměvem.

„No jasně, tys vlastně bejval profesor dějepisu. Řekni, k čemu ti to bylo dobrý, když jsi potřeboval přežít v tomhle průseru?“

„No, někdy to užitečné je, Forreste.“

„Jo? Asi když je potřeba vést samosprávu a sepisovat ty vaše deklarace. Když si člověk poslechne, co hlásej na BBC, ani se nezdá, že by z toho mohl bejt bůhvíjakej užitek.“

„Díky historii jsem byl schopný vymyslet plán, jak se postavit Hordě.“

„Udělal jsi to jako Hannibal v bitvě u Kann, co?“

John se usmál a přikývl. „Vida, víš toho o dějinách hodně, Forreste. U dobrých vůdců to tak často bývá. A ty jsi býval po čertech dobrý vůdce – pořád ještě jsi.“

„Měl jsem se z historie líp poučit a nehlásit se tenkrát dobrovolně do Afghánistánu. Vedli to tam tak, že z toho byl druhej Vietnam. Jenom jsme dřepěli v opevněnejch táborech a nesměli jsme ani opětovat palbu. Nepřítel okupoval celou zem a my jsme se tam akorát poflakovali s tím, že si máme získávat ,srdce a duše místních‘.“

Forrest se zadíval do chumelenice venku a naposled mohutně potáhl z cigarety, až zbyl jen filtr, který nechal dohořet. Pak vstal a přistoupil k oknu. Odhrnul vetchou záclonu, vyhlédl ven a vzdychl.

„Když jsem to schytal v Afghánistánu, byl zrovna takovejhle den,“ poznamenal a opět ukázal na pahýl ruky a pásku přes oko. „Zima, že by člověku umrzla prdel. Dodneška mě straší ta růžová zmrzlá břečka, co zůstala z ostatních z naší čety. A pak se ozvalo křupání sněhu pod botama těch parchantů, co nás přepadli a šli se přesvědčit, že jsme všichni mrtví, a sebrat naše zbraně a výbavu. Tak to se mi dneska vybaví, když vidím sníh.“

John mlčel. Ještě před šesti měsíci byl Forrest jeho nepřítelem, divže ho nezabil. Od té doby se změnil v blízkého přítele, ale teď mu vlastně poprvé něco řekl o dni, který ho tenkrát v té dnes dávno zapomenuté válce málem stál život.

Několik minut si spolu jen mlčky užívali vzácnou kávu, nápoj, který Forrest občas přinášel jako dárek. Sám o jejím původu nic neříkal a John dobře chápal i bez vysvětlování, že se na to nemá ptát. Pak si Forrest zapálil další dunhillku. Dokouřil ji jen do poloviny, pak prsty uštípl žhnoucí konec a zbylou půlku schoval do náprsní kapsy.

„Čemu vděčím za tvou dnešní návštěvu?“ zeptal se konečně John. Zajet do města nebylo pro Forresta jen tak, přes hory to měl dlouhou cestu a jeho terénní šestikolka polaris na ni potřebovala pěkných pár litrů vzácného benzinu.

„Slyšel jsi, jak na BBC hlásili, že Roanoke už patří pod vládu v Bluemontu?“

„Jo. Chystal jsem se navrhnout, aby se tenhle víkend sešla státní rada a probrala to. Lze předpokládat, že další na jejich seznamu teď budeme my.“

„Když jsme na jaře porazili jejich oddíl Armády národní obnovy, čekal bych, že na to zareagujou hned, ale nic. Hádal bych, že teď se nejspíš něco chystá.“

„Proto jsem řekl to: ,Byly to časy ze všech nejlepší, byly to časy ze všech nejhorší,‘“ odpověděl John a nenápadně sledoval, jak se pod stropem místnosti rozplývá poslední proužek kouře z Forrestovy cigarety.

„,Ze všech nejlepší, ze všech nejhorší,‘“ opakoval zamyšleně Forrest. „No, doufal jsem, že si po těch mizernejch posledních letech snad konečně užijeme zimu v míru.“

„A teď myslíš, že to bude zlé?“

„Víš, Johne, když člověk předem čeká průser, alespoň ho to pak nepřekvapí.“

„Díky za příhodnou radu.“

„Tu máš k tomu kafi. A kdybys chtěl, mohl jsi dostat i cigaretu. Ale netrmácel jsem se sem jen kvůli tomu, abych ti přinesl špatný zprávy. Říkal jsem si, že bych se tu mohl pár dní zdržet. V týhle vánici se může hodit naučit pár těch tvejch děcek některý triky, co se hodí k přežití v zimě.“

„Dobrý nápad. Jak jsi na to přišel?“

„No, popravdě řečeno mě napadlo, že budou možná brzo muset bojovat ve sněhu. V těch horách v Afghánistánu byla o hodně větší zima než v tom Washingtonově údolí Valley Forge. Větší než v Ardenách, větší než u přehrady Čangdžin. Afghánci si s tím uměli poradit, ale pěkná spousta našich, co tam byli se mnou, ne. Nerad bych něco takovýho zažil znovu.“

„Myslíš, že to dojde tak daleko?“

„A ty ne?“

John neodpověděl. V té chvíli měl spoustu naléhavějších starostí. Sklizeň taktak dostačovala k tomu, aby jejich rychle se rozrůstající komunita přečkala zimu. A k tomu tenhle předčasný podzimní sníh v době, kdy by jinak ještě mohli shromažďovat zásoby. Před dvěma lety měl starost jen o lidi v Montreatu, ve městě Black Mountain a ve Swannanoa, ale poté, co dokázali porazit síly vyslané vládou v Bluemontu, se k nim nadšeně připojila spousta dalších komunit – na jih až po Flat Rock a Saludu, na sever až ke hranici Tennessee, na východ k předměstí Hickory. Dohromady to dělalo téměř šedesát tisíc lidí. Hrozné číslo, když si člověk uvědomí, že v téhle oblasti dřív žilo přes půl milionu obyvatel.

Přijali mezi sebe samozřejmě i ty, kteří přežili v ruinách Asheville, ale málokdo z nich měl něco, čím by mohl přispět do společných zásob a zdrojů. Tohle město bylo dřív bohatým útočištěm zastánců myšlenkových proudů Nového věku, ale dnes se v jeho troskách nedalo přežívat ani z ruky do úst. Pro společenství, které si říkalo „stát Karolína“, byly mnohem důležitější odlehlé komunity jako Marion nebo dokonce Morganton, místa, kde lidé přežívali podobně jako ve skupině vedené Forrestem. Tihle měli čím komunitě oplácet – ať už znalostmi a schopnostmi, nebo dokonce zdrojem jídla.

Forrest nikdy nebyl povídavý a John ho nepobízel. Věděl ale, že jeho návštěvník má něco na srdci, a trpělivě čekal.

„Včera do mýho tábora někdo přišel,“ spustil konečně Forrest. „Myslím, že bys tam měl se mnou zajet, abys ho viděl.“

„Proč? Kdo je to?“

„Mí lidi ho našli, jak se motá na bejvalý silnici I-26. Ten chudák je pěkně zřízenej. Má polámaný žebra, ošklivý omrzliny, pokouší se o něj zápal plic. Přepadla ho cestou nějaká tlupa a hrozně ho zmlátili. Nejspíš už mu zbejvá jen pár dnů života, tak jsme si řekli, že by měl ležet a ty že bys měl přijet za ním.“

John neodpověděl. Věděl, že Forrest má ve zvyku nepřehánět a jednat klidně i za těch nejkrajnějších podmínek. Před pár měsíci přijel do Black Mountain se skoro padesáti členy své tlupy poté, co je ze vzduchu napadly Fredericksovy helikoptéry Apache. Ačkoliv měl střelnou ránu v břiše, odmítal se nechat ošetřit, dokud nebude postaráno o ostatní. Jestli teď usoudil, že tenhle člověk není ve stavu, aby zvládl dopravu do města, John neměl důvod o jeho úsudku pochybovat.

„A kdo to je?“

„Říkal, že je prej major od pravidelný armády. A že s tebou před lety sloužil. Ňákej Quentin Reynolds. Prej byl v oddíle, kterej zabral Roanoke.“

„Quentin?“ zašeptal John. To jméno mu něco říkalo, ale jestli spolu sloužili, muselo to být spíš před desetiletími než před lety.

„Říká, že byl pobočníkem generála Boba Scalese, kterej tam teď velí.“

„Boba Scalese?“ Při zvuku toho jména se John vsedě napřímil. V okamžiku, kdy došlo k útoku elektromagnetickým pulzem, mu přece Bob zrovna volal z Pentagonu. Bob mu byl během kariéry v armádě mentorem, Bob mu díky kontaktům na staré kamarády obstaral práci na škole v Montreatu, když Mary zjistila, že má rakovinu. John tehdy odešel z armády a odstěhoval se s Mary do jejího rodného města, aby tam o ni během těch několika posledních měsíců pečoval. „Bob je naživu?“

„To ten chlápek neříkal. Jenom to, že s ním sloužil.“

„I tak s ním musím mluvit,“ řekl John vzrušeně. Pohlédl z okna – sněhová bouře stále sílila. „Myslíš, že bychom to k vám zvládli, kdybychom dnes vyjeli?“

„Když to i tady dole u vás vypadá takhle, nezkoušel bych na noc vyjet přes průsmyk Craggy Cap a přes Mount Mitchell. Už ráno, když jsem jel sem, to tam bylo dost ostrý. Radši počkáme, až se to přežene.“

„Do háje,“ povzdechl John. „A ten Quentin – myslíš, že vydrží?“

„Upřímně řečeno, nevsadil bych si na to. Ale i tak jsem měl pocit, že ti to musím zajet říct. Kdo je vůbec ten Bob Scales?“

„Před lety jsem s ním sloužil. Myslel jsem, že to nepřežil, když to prasklo. Jestli je šance, že to má na povel nahoře v Roanoke, musím si to ověřit.“

Johnovy ustarané úvahy přerušil pohled na Paula Hawkinse, který se s hlavou nízko skloněnou hnal chumelenicí přes školní pozemek. Když se vřítil do místnosti, zvenčí to studeně zafoukalo a Forrest zahromoval, ať hned zavře dveře.

„Johne, tohle musíš hned vidět!“ vykřikl rozjařeně Paul, kterému z široké krempy klobouku padal na podlahu sníh.

Když Paul a jeho žena Becka objevili ve sklepě školní knihovny kompletní vydání Časopisu amerického elektrotechnického institutu, který vycházel od konce devatenáctého století, byl to hotový poklad. Ten časopis byl detailní kronikou tehdy nově vznikajícího elektrotechnického průmyslu. Jeho stránky plnily diskuse a debaty o této nové vědě i podrobné popisy patentů, které chrlili Edison, Tesla a Westinghouse. Objev časopisů stál u zrodu plánu znovu zprovoznit elektrickou síť. Poskytl jim technické podklady, aby jejich komunita znovu získala elektřinu.

„Oč jde, Paule? Mám teď plnou hlavu novinek, se kterými přišel Forrest,“ kývl John hlavou na svého přítele usazeného v rohu.

„To ti nebudu vysvětlovat, to se musí vidět. Pojď taky, Forreste.“

John pohlédl na Forresta.

„Jsi si jistý, že se dnes nemůžeme vydat na druhou stranu hory?“ zeptal se ho nervózně.

„Nejdřív tak zítra ráno,“ zavrtěl hlavou Forrest.

John věděl, že nemá cenu zkoušet ho přemlouvat. S povzdechem přijal fakt, že bude muset počkat. Otočil se k Paulovi, neupřímně se usmál a přikývl.

„No, tak se zajdeme podívat, z čeho jsi celý pryč.“

Koneckonců, jestli to Paulovi stálo za procházku tou sněhovou bouří, asi to bude vážně zajímavé.

Oblékli si bundy, schovali hlavy mezi ramena a následovali Paula do vichřice venku. Celou cestu do staré knihovny Forrest upřímně nadával. Bouře byla tak silná, že John musel v duchu dát Forrestovi za pravdu. I když to spěchá, vydat se v tomhle nadělení přes pohoří vysoké osmnáct set metrů by byla sebevražda.

Skoro všechny stavby školy byly klasické kamenné budovy, stará knihovna mezi ně nezapadala a dávno s ní byly starosti. Zatékalo do ní a už před tím dnem ji zavřeli kvůli vlhkosti a plísni.

Když byl John konečně zase pod střechou a mohl si sundat z hlavy čepici a šátek, zhluboka se nadechl a bylo mu jasné, že ho tady nejspíš brzo začne zlobit alergie. Ve většině budovy byla tma, do které se rozléhalo kapání vody. Jediné světlo zářilo skrz výkyvné dveře vedoucí do zadní kanceláře, kde si zařídili bydlení Paul a jeho mladá žena. Kolem školního kampusu se sice našla spousta dobře postavených a nyní opuštěných domků a srubů, ale tihle dva dali přednost možnosti zabydlet se přímo v knihovně. Teď tedy byla alespoň tahle část ponuré stavby přívětivá a velká kamna zabezpečovala příjemné teplo. Becka je uvítala s novorozenými dvojčaty v náruči. John se na ně usmál a políbil Becku něžně na čelo.

„Jak se vede, mladá paní?“

„Už je mi líp – a můžu za to poděkovat Makale a její pomoci.“ Když Becka promluvila, jedno z mrňat se zavrtělo, zakňouralo a pak se znovu ve spánku přitulilo k matce.

Jak už to u dvojčat často bývá, přišla na svět o měsíc dřív. Bývaly časy, kdy by si s něčím takovým člověk nedělal hlavu, vždyť jednotku poskytující intenzivní novorozeneckou péči měly snad všechny nemocnice. Ale teď? Děti přicházejí na svět v bývalém hotelu Assembly Inn na odlehlém okraji školního kampusu, kde si komunita zřídila nemocnici. Johnova manželka, která sama bude za dva měsíce rodit, rozhodla, že se Becka s novorozenci nevrátí domů do provlhlé knihovny, ale nařídila jim zůstat načas u Johna. Zařídila jim pokoj na zasklené verandě, kde bylo nejvíc slunce, a během několika prvních kritických týdnů o všechny tři pečovala.

Pro Johna to byla dost emotivní doba. Doma se mu zase neustále rozléhal dětský pláč, Makala ve vysokém stupni těhotenství zůstávala s miminy dlouho do noci vzhůru a ráno se starala o jednu holčičku, zatímco vyčerpaná Becka kojila druhou.

Ta veranda sloužila jako ošetřovna jeho dceři Jennifer, která tam zemřela. A umřela tu ve spánku i jeho tchyně Jenn. John se snažil srovnat s tím, že tenhle pokoj je místem smrti a teď i nového života. Maličko mu to pomáhalo ulehčit v jeho smutku a vzpomínkách.

Musel teď odolat pokušení poprosit, jestli si nemůže jedno z dvojčat na chvilku pochovat. Makala mu mockrát kladla na srdce, že je teď všude spousta mikrobů a během několika prvních měsíců bude nejlíp, když ti mrňouskové přijdou co nejméně do styku s ostatními lidmi. Paul jen rychle políbil Becku na čelo a zamilovaně pohlédl na holčičky, ale pak už je gestem pobízel, aby společně vyrazili do suterénu.

John a Forrest ho následovali po schodech do tmy. Když sešli dolů, Paul cvakl vypínačem, jediná zářivka v místnosti zablikala a probudila se k životu. Něco takového bylo pro Johna a Forresta pořád jako zázrak – že se stiskne tlačítko a objeví se světlo. Městská elektrická síť se pomalu rozšiřovala od první základny u jezera Susan a na území „státu Karolína“ měli rozestavěných několik dalších vodních elektráren, ale elektrická energie byla stále striktně omezena pro obecní účely a i tak byla k dispozici jen pár hodin denně. Paul a Becka měli v rozlehlém suterénu knihovny zvláštní výjimku. Také si v době, kdy napájení běželo, dobíjeli akumulátorové svítilny a věšeli je pak ke stropu. Světlo tu potřebovali, aby mohli neustále pokračovat v tom, čemu říkali „těžba v minulosti“. Paul zatím dělal tajnosti, ale z toho, jak se choval, nebylo těžké domyslet si, že zase na něco kápl.

John se nevěřícně rozhlédl po podzemním prostoru, kde bylo uskladněno všechno možné. Ve vzduchu visel těžký a nepříjemný pach plísně, vlhka, myšího trusu a obrovské spousty pomalu se rozpadajících časopisů a knih. Očima se zastavil na hromadě, které se v poslední době věnuje Becka. Kupa časopisů Life s některými čísly až ze třicátých let. Ten pohled mu v mysli probudil vzpomínky na dobu, kdy jako kluk dostal těžkou chřipku. Matka mu tehdy chodila každých pár dnů do knihovny pro různé časopisy z doby druhé světové války či z počátku šedesátých let, kdy bylo sto let od války Severu proti Jihu. Ta četba v něm probudila celoživotní zájem o historii.

Ležela tu před ním teď stará čísla časopisů Life, Look, Saturday Evening Post, Newsweek, Time, dokonce i hromádka čísel humoristického časopisu Mad. Ten pohled mu vykouzlil na tváři nostalgický úsměv a v srdci pocit smutku nad ztraceným světem – nejen světem jeho dětství, ale tím, který ztratili všichni.

„Je to tamhle vzadu, pojďte!“ pobízel je Paul a ukazoval jim směr. John se s obtížemi vymanil ze svých pocitů a umínil si, že pokud vůbec někdy nastane den, kdy nebude mít jinou práci a jiné starosti, zajde si sem a počte si v těch humoristických časopisech plných karikatur Dona Martina, prohrabe se v číslech Boy’s Life, kde se dají najít povídky Raye Bradburyho, a prohlédne si obálky Saturday Evening Postu zobrazující ztracený svět v ilustracích Normana Rockwella. Ohlédl se po Forrestovi, který s úsměvem prolistovával vetché číslo Playboye, a nahlas se podivil, kdo asi mohl něco takového věnovat knihovně k rozprodeji.

„Já si to kupoval kvůli článkům,“ pronesl omluvně Forrest a John se rozesmál. V poslední době neměl ke smíchu příliš důvodů, uvědomoval si, jak je to příjemné. „No fakt – četl jsem rád Jeana Shepherda. Podle jeho povídek natočili ten vánoční film o klukovi, co si pod stromeček přeje akorát vzduchovku a jinak nic, ale máma, učitelka i Santa v obchoďáku mu řeknou, že by si vystřelil voko. Pak tu vzduchovku ale dostane a fakt si málem vystřelí voko, ale vezme si ji i do postele a jako starej vzpomíná, že to byl nejlepší dárek v životě. Nojo, Shepherd. Hele, tady je zrovna něco od něj.“

John mu trochu nevěřícně pohlédl přes rameno, ale Forrest nelhal. Byla tam povídka od „Shepa“, jehož příběhy John jako kluk poslouchal v rádiu. A když mu jednou matka našla ve stole schované Playboye, taky se vymlouval, že ho zajímá jen Shepherdova tvorba.

„No tak, vy dva, koukejte to položit a pojďte sem,“ pobízel je Paul a ukazoval jim cestu v podzemním bludišti.

John vykročil za ním. Prošli kolem stolu plného školních pomůcek vyřazených už před desítkami let. Byla tu toho k vidění spousta: staré pětatřicetimilimetrové diaprojektory značky Dukane, které se používaly ve spojení s gramofonem a střídaly diapozitiv pokaždé, když v nahrávce na desce zazněl signál vysokým tónem. Žáci se při hodinách pokoušeli ten zvuk napodobit a narušit synchronizaci projekce. Nástěnné projektory na ručně kreslené fólie, které vyšly z módy s nástupem powerpointových prezentací. Spousta osmistopých magnetických pásek s nahrávkami i staré desky na třicet tři otáček. Ty teď byly k ničemu, ale desky na sedmdesát osm otáček svou cenu měly. Pokud někdo našel na půdě nebo ve sklepě stařičký gramofon na kliku, mohl si je pouštět, když je sehnal. Cyklostyly. S těmi to po tom dni zkoušel i John, ale ten lihový kopírovací roztok se svým typickým zápachem se nedal sehnat a nedokázali jej vyrobit. Johnovi stačil jen pohled na tyhle přístroje a ihned se mu vybavilo, jak to bylo cítit, když mu učitel podal vytištěné zadání domácího úkolu nebo zprávu pro rodiče. Když nebyla barva dost zaschlá, rozmazávala se pod prsty.

Tucet elektrických psacích strojů značky IBM Selectric. Ty John také po tom dni zkoumal v naději, že třeba bude moci jejich pásky použít ve svém opotřebovaném ručním psacím stroji Underwood. Šicí stroje Singer jako upomínka na doby, kdy škola ještě fungovala jako čistě ženská vzdělávací instituce a výuka se zaměřovala především na vedení domácnosti. Pak Johnův zrak padl na stojací hodiny, které by v tomto prostředí nečekal. V první chvíli si pomyslel, že by stály za záchranu, ale pak mu napájecí šňůra přehozená přes skříň hodin napověděla, že závaží a kyvadlo neplní svou funkci. A vzadu v rohu stál dokonce hrací automat na kuličky, klasický Black Knight. John si jej dobře pamatoval. Ještě když začal na škole učit, stával ve studentské společenské místnosti a sloužil svému účelu.

Paul se tím skladištěm rozpadajících se vzpomínek a ztracených technologií propracoval až ke stolu v rohu. Usmíval se jako průvodce v podzemní jeskyni, hrdý na svůj svět, jako by jej sám stvořil.

Nadšeně jim ukazoval nízkou šedivou skříňku s firemním logem nad klávesnicí – přes třicet let starý počítač Apple IIe.

„A co jako? Našel jsi starý počítač?“ ozval se nechápavě John.

„Momentíček,“ odpověděl s triumfálním úsměvem Paul a stiskl vypínač na čtrnáctipalcovém monitoru a pak na samotném počítači.

Obrazovka zablikala, rozehřála se a obraz se postupně zaostřil. Symbol společnosti Apple vyvedený v zářivých barvách osvětlil prostor kolem nich.

John překvapeně couvl. Cítil se skoro jako nějaký domorodec při střetu se zázrakem techniky. Star Wars nesnášel, protože z vojenského hlediska to byl absolutní nesmysl, ale teď se mu vybavila scéna, kde ti směšní medvídci se strachem a posvátným údivem sledují, jak se C-3PO vznáší ve vzduchu, když Luke předvádí Sílu.

„Proboha, ono to funguje?“ vydechl v úžasu Forrest.

„To si piš, že to funguje!“ triumfoval Paul. „Sleduj!“

Vsunul do štěrbiny starou disketu o velikosti pět a čtvrt palce. Mechanika se roztočila a začala cvakat. Všichni tři tiše stáli a vteřiny plynuly. Pak z reproduktorku v monitoru zapípala známá melodie a na obrazovce se rozzářilo logo Pac-Mana.

„No tohle,“ zašeptal nevěřícně John. Cítil, jak ho zaplavuje vlna hluboké, smutné nostalgie. Elizabeth tehdy bylo pět let a zotavovala se po dlouhé chřipce. Jeho žena Mary snesla z půdy starý počítač Apple a dala ho Elizabeth k posteli. Bylo jaro, dny byly dlouhé, venku pršelo a ty dvě dokázaly od rána do večera hrát hry, které měla Mary ráda ještě za časů, kdy s Johnem studovali na Dukeově univerzitě.

Na takovém počítači sepisoval svou diplomku. Jako téma měl předchůdce počítacích strojů, které používali před první světovou válkou pro řízení dělostřelecké palby. Na uložení té práce tehdy potřeboval přes dvacet disket, ale spolužáci i mnozí profesoři mu mohli závidět, protože byli odkázaní jen na elektrické psací stroje. Jen ti šťastnější mezi nimi měli už přístup k prvním strojům IBM Micro. Provést závěrečnou kontrolu textu byla práce na několik dní, ale přesto to byl učiněný zázrak ve srovnání s tím, abyste si zaplatili někoho dobře znalého angličtiny za to, že vám závěrečnou podobu práce zkontroluje a pak to budete muset přepsat ještě jednou.

John tehdy dokonce mohl díky zbrusu novému a drahému modemu s modulační rychlostí 2400 baudů zkoušet přístup do nového systému zvaného Internet. Snažil se přes něj proniknout k informacím z Britské knihovny, což znamenalo zadávat zdlouhavé textové řetězce, a i když nakonec neuspěl, mělo to tehdy příchuť fascinujícího dobrodružství. Tiskl svou práci na jehličkové tiskárně na tabelační papír, trvalo to půl dne. Dodneška si pamatoval, jak tisková hlava pomalu s bzukotem přejížděla ze strany na stranu, pak se zastavila, podavač posunul papír na další řádek a hlava se vracela zpět.

„Můžu se k vám přidat?“

John se otočil k temnému schodišti a nuceně se usmál na pozdrav. Stál tam Ernie Franklin, který mu tehdy při poslední konfrontaci s Dalem Fredericksem zachránil život. Byl mu samozřejmě vděčný, ale zároveň se těžko vyrovnával s Ernieho panovačnou povahou.

„Dal jsem Erniemu vědět, co jsem našel,“ zašeptal Paul na vysvětlenou.

„Proč?“ zajímal se Forrest.

„Za časů programu Apollo a raketoplánu přece pracoval pro IBM. Říkal jsem si, že se v tom vyzná nejlíp.“

Ernie přistoupil ke stolu, krátce pohleděl na monitor a ušklíbl se. „To jsem si mohl myslet, že to bude nějaký Apple. To je tak na hraní.“

„Psal jsem na tom diplomku,“ hájil počítač John.

„Jasně, a pak byli všichni ve štychu, když Jobs nechal tenhle operační systém plavat a přišli s těmi mrňavými Macy s devítipalcovými obrazovkami. Mohli jsme se v IBM potrhat smíchy, když jsme si představovali všechny ty fanatické uživatele Apple, co zůstali plonkoví se systémem IIe.“

„Moment,“ přerušil ho Paul. „Pozval jsem tě sem, abys nám něco vysvětlil, Ernie. O tom, jaký systém je lepší, se můžeme bavit někdy jindy.“

John přikývl a otočil se k monitoru, na kterém stále ještě svítila postavička Pac-Mana. Z reproduktorku se linulo hudební téma hry pořád dokola.

„Nemůžeš tu hroznou muziku vypnout?“ požádal Ernie. „Moje dcera byla do téhle hry blázen, a jen to slyším, berou mě čerti.“

Paul se nerozhodně podíval na počítač, očividně nevěděl, jak to udělat. Ernie byl rychlejší. Udělal krok a cvaknutím tlačítka přístroj vypnul. Všichni tři leknutím zadrželi dech, když obrazovka potemněla. Bylo to, jako když se náhle spustí opona a skončí scéna, která ukazovala předválečnou minulost.

„Jestli šel zapnout jednou, půjde to i podruhé,“ poznamenal Ernie klidně. „Ale napřed se na něco mrkneme.“

Sáhl do kapsy, vytáhl malou baterku a rozsvítil ji.

Jestli byl v celé jejich komunitě někdo připravený na život po tom dni, tak to byl Ernie Franklin a jeho rodina. Po více než dvou letech pořád ještě žili z dávno připravených zásob trvanlivých potravin. Eddieho terénní polaris dosud jezdil a John mohl jen hádat, kolik mají ještě k dispozici benzinu ošetřeného tak, aby nepodléhal degradaci – nebylo vhodné ptát se lidí na podobné věci. Starý Ernie využíval každé příležitosti, aby mohl dát najevo, že mají bateriové svítilny se solárním nabíjením. Teď tedy jednu takovou předvedl, a aniž by se Paula ptal na svolení, odklopil víko starožitného počítače.

V tomhle suterénu vládl Paul, mladík, který naplánoval a zprovoznil jejich elektrickou síť, a každý zde jeho autoritu respektoval, takže John čekal na jeho reakci. Hawkins ale neřekl ani slovo. Očividně to nechtěl řešit.

Ernie nahlížel do vnitřností starého počítače Apple jako zubař do úst klienta v křesle a nesouhlasně při tom pochrochtával.

„Tohle je neomluvitelné,“ utrousil pak. „Vy na školách se prostě vůbec neumíte starat o počítače. Podívejte se, co je v tom prachu! A co je sakra tohle?“

Ukázal na základní desku a všichni tři se mu naklonili přes rameno.

„To snad jsou nějaké psí nebo kočičí chlupy! To je neuvěřitelný. No, teď to nechte. Vezmu si to pak domů a vyfoukám to.“

„Cože?“ zeptal se John.

„Vezmu si to domů. Mám pořád ještě sprej se stlačeným vzduchem.“

„Sprej se stlačeným vzduchem?“ opakoval Forrest nechápavě. „O čem to sakra mluvíš?“

„Tím se čistí počítače.“

„Prostě na to foukni,“ navrhl tiše John.

Ernie se ani neobtěžoval na takový do nebe volající nesmysl reagovat. „Sbalíme to a odnesu si to.“

„V žádném případě,“ pronesl John tiše, ale rozhodně. „Zůstane to prozatím tady.“

Ernie se vztyčil a zjevně se chystal pěkně se pohádat, což byla jeho oblíbená zábava.

„Poslyš, Ernie, necháme to tady. Má to ohromnou cenu. Nosit to teď ve sněhové bouři k tobě je blbost. Prostě si skoč pro ten stlačený vzduch nebo co všecko budeš potřebovat a vrať se s tím sem.“

„To bude obnášet tak pět litrů benzinu,“ ušklíbl se vychytrale Ernie. „Poskytne mi ho obec?“

John vzdychl. Už byli se zásobami na dně. Před časem snil o tom, že by mohli začít využívat k dopravě a k pohonu životně důležitých hospodářských strojů parní síly, ale s tím zatím nijak nepokročili. Tohle ale bylo důležité a nechtěl se dohadovat. Objev funkčního počítače a představy, co všechno by to mohlo znamenat, probudily jeho zvědavost.

„Přines mi zítra papír, já se o to postarám,“ odpověděl.

„Fajn,“ řekl Ernie. Aniž by zavřel kryt, sáhl na bok počítače a cvaknutím jej opět zapnul. Znovu s úžasem sledovali, jak se monitor probouzí k životu.

„Myslel jsem, že jsi říkal, že se to musí vyčistit nebo co,“ poznamenal Forrest kousavě. O Erniem všichni věděli, že pro pádnou odpověď nejde nikdy daleko. Paul si nenápadně odkašlal a kývl hlavou ke schodišti, kde s oběma holčičkami v náruči stála jeho žena a sledovala, co se děje.

Ernie přikývl, držel jazyk za zuby a dál prohlížel vnitřnosti počítače. „Prozatím to nevadí,“ odpověděl konečně. Zkoumal základní desku, videokartu a zvukovou desku a potěšeně se uculoval.

„No teda, musím uznat, že na svou dobu to bylo fakt něco. I když ve srovnání s počítači, které jsme vyvíjeli v IBM, to byla jen hračka. Ale počítač se čtyřiceti osmi kilobajty paměti za necelé tři tisíce dolarů – klobouk dolů, i když šlo o dolary v osmdesátých letech. Nemusím vám vykládat, že jsem pracoval na vývoji operačních systémů pro raketoplán. Pět počítačů, které nebyly o moc větší než tenhle, řídilo celý raketoplán. Tehdy se muselo pracovat tak, aby člověk využil každý bajt paměti. Ani ty velké armádní superpočítače od firmy Cray neměly žádné gigabajty a terabajty paměti. Když jsem začínal, data se ještě ukládala na desetipalcové cívky s magnetickou páskou.“

Vzdychl nad tou vzpomínkou a John v tu chvíli cítil, jaký smutek z něj najednou vyzařuje. Kdysi ho lidé brali jen jako nějakého bláznivého proroka, Jeremiáše, který v jednom kuse straší, že se státní infrastruktura jednoho dne zhroutí. Právě kvůli téhle utkvělé obavě se Ernie s rodinou přestěhoval sem do hor. Tušil, že se bod zlomu blíží, a bohužel měl pravdu.

„Ernie, teď jde o to, proč a jak,“ přerušil John jeho úvahy.

„Cože?“

„No, proč tenhle počítač funguje. Jak se to stalo.“

Ernie o krok ustoupil a rozhlédl se po temné místnosti osvětlené pouze jedinou zářivkou na stropě a mdlým svitem obrazovky.

„No, vcelku snadno. Vsadil bych se, že se tu ten počítač válel patnáct, možná dvacet let. Strčili jste ho sem někdy v době, kdy jste se konečně rozhodli pořídit Pentia a obejít se bez Apple. Někdo ho schoval do kouta a – což je nejpodstatnější – nechal ho odpojený od sítě. To, jaký bude mít elektromagnetický pulz vliv, závisí na spoustě proměnných. Závisí to na intenzitě, na přímé dohlednosti od výbuchu, na tom, jaké stínění tenhle suterén poskytuje.“

Ernie si posvítil svou malou baterkou po místnosti a smutně se uchechtl při pohledu na stohy časopisů, knih a přístrojů, které bývaly kdysi součástí místní školní výuky. Pak přešel k místu, kde pod stolem leželo několik černobílých krabic.

„Teď se mrkneme na tyhle drobky,“ oznámil s potěšením v hlase. „Ty jsou moje, pracoval jsem na vývoji programového vybavení. IBM 8088, naše konkurence Applu, kterého jste se na školách drželi jako pominutí. Ale vsadil bych se, že alespoň administrativa pracovala na našich počítačích. Úředníci byli v tomhle ohledu vždycky praktičtější než profesoři.“

John se při tom šťouchanci mírně ošil, ale Ernie se už shýbal a otíral prach a plíseň z jedné krabice.

„No jo, model se skříní nastojato. To se musí taky zkontrolovat.“

„Moment,“ přerušil ho John, „nepředbíhejme, jedno po druhém, Ernie. Jak to, že tamten funguje, a co s ním uděláme?“ zajímal se a pokynul hlavou k modelu Apple.

„No, jak jsem řekl – přečkal elektromagnetický pulz a pak se tu prostě válel. Na tom není nic tak zvláštního.“

„A jak to, že jsme si toho doteď nevšimli?“ zajímal se Forrest.

„No, hlavně protože jsme neměli čím to napájet,“ vysvětlil Paul. „Když začala být k dispozici elektřina, prostě jsme…“ a odmlčel se.

Ta otázka byla samozřejmá, uvědomil si John. Jak to, že se do tohohle suterénu někdo nevypravil hned první den poté, co měli k dispozici pár kilowattů výkonu, a nezačal zkoušet zapojovat přístroje?

„Prostě mě to nikdy nenapadlo,“ přiznal Paul zaraženě. „Pořád byla práce – s tím, aby fungovalo světlo, s napájením sterilizačního autoklávu, s horkou vodou pro nemocnici, s pořádným osvětlením pro operační sál, s napájením chemické laboratoře, se vším možným. Všechny ty počítače v kancelářích fakulty a všude jinde měly spálenou elektroniku na škvarek, po tom dni to byly jen krámy k ničemu, vyhodily se nebo odnesly do sklepa. Brali jsme to tak, že jsou všechny zničené.“

„Protože byly všechny připojené k síti a schytaly tu pecku přetížení naplno,“ pronesl Ernie.

„Mohl bych se tě na něco zeptat, Ernie?“ napadlo Johna.

„Jasně, co bys rád věděl?“

„Ty jsi na to přece už dávno upozorňoval, že se systém může zhroutit. Nenapadlo tě náhodou schovat si doma ve sklepě počítač do Faradayovy klece, jak to potom s křížkem po funuse tolik lidí navrhovalo?“

Ernie uhnul pohledem. Bylo vidět, jak je mu ta otázka nepříjemná. Jeho mlčení bylo dostatečně výmluvné.

John si pamatoval, jak několik měsíců předtím, než se všechno podělalo, Paul s ostatními členy IT týmu dokončil úpravu školního výpočetního střediska, protože zaváděli nový studijní obor – kybernetickou bezpečnost. V době, kdy elektronika zastarávala rychleji než detroitská auta v osmdesátých letech, jen stáhli z disků těch starých počítačů všechno potřebné, pak je promazali a všechno to prostě a jednoduše vyhodili do šrotu.

Ten starý svět, kde bylo tak jednoduché všechno vyhodit a pořídit nové, se teď zdál být tisíce let daleko.

Zářivka na stropě začala bzučet a blikat.

Ernie rychle natáhl ruku k Applu a jednoduše vytáhl kabel ze sítě. Obrazovka potemněla.

„Tohle napájení hrozně kolísá,“ zahučel a pohlédl úkosem na Paula.

„Jak to, kolísá?“ zajímal se Forrest.

„Prostě kolísá,“ vzdychl Paul. „Někdo v nemocnici cvakne vypínačem a začne odebírat pár kilowattů výkonu, a hned poklesne napětí v celé síti. Pro takovouhle starou elektroniku to může být smrtící. Ten počítač mohl klidně při troše smůly odejít, zatímco jsme ho tu obdivovali. Přinesu alespoň nějaký prodlužovací kabel s přepěťovou ochranou.“

Váhavě se odmlčel.

„No tak jo,“ vzdychl Ernie. „Mám doma pár záložních bateriových zdrojů se solárním dobíjením. Dávají čisté a spolehlivé napájení pro elektroniku. Přinesu je, ať máme tyhle počítače k čemu připojit.“

„Tak ty máš záložní zdroje?“ zeptal se John ostře. „To je fajn, že to teď říkáš.“

„Buď připraven, říkalo se u skautů,“ pokrčil rameny Ernie.

„A takhle počítač náhodou nemáš?“

„Chceš mě snad z něčeho obviňovat, Johne?“ odsekl Ernie.

John ve smírném gestu zvedl dlaně. „Ne, jen se ptám.“

„Poslyš, všichni jsme se nechali načapat nepřipravení, jen každý jinak. Moje žena Linda si furt stěžovala, že mám plný sklep vyřazených počítačů, tak jsem je pak začal vyhazovat, jako každej, když jsem si po roce nebo po dvou pořizoval vždycky nový vybavení.“

Vzdychl. John na něm viděl, že ho to pomyšlení opravdu upřímně trápí. Nejspíš si často po nocích vyčítá, že měl k dispozici tolik počítačů a vyhodil je místo toho, aby si je schoval. Další připomínka toho, jak před tím dnem byli všichni zvyklí věci prostě vyhazovat. Alespoň že se našlo pár zapálených radioamatérů, kteří se pořád drželi staré techniky a schovali si ta rádia „pro strýčka Příhodu“. Byli mezi nimi dokonce i tací, kteří s hrdostí provozovali klasické radiostanice vybavené elektronkami a pyšnili se tím, že nepřešli na tu novotu – tranzistory.

Ztracený svět, pomyslel si John smutně s pohledem upřeným na temný monitor počítače. Symbolizoval všechno, co dřív měli a co si nechali vyklouznout, když se Amerika ve vteřině potopila do temnoty. Johna najednou napadlo, jestli se i těch pár mihotavých světélek naděje nevytratí.

Vybavil se mu smutný povzdech sira Edwarda Greye, který za teplého večera 3. srpna 1914, kdy Německo hrozilo napadením Belgie a Velká Británie se chystala vstoupit do války, sledoval v Londýně rozsvěcení světel. Řekl tenkrát svému příteli: „Lampy po celé Evropě pohasnou a už je nezažijeme plát.“

Byla to tehdy prorocká slova. První světová válka ukončila století míru. H. G. Wells předpovídal, že je to začátek konce, a předvídal i atomové zbraně. Pravidelný a mírumilovný pokrok Eduardovského období skončil, zahynul v zákopech Yperského oblouku, u Verdunu a na řece Sommě – v místech, kde se lidská civilizace snížila k nasazení bojových plynů, plamenometů, k leteckému bombardování bezbranných měst, v místech, kde proti sobě bojovali lidé v bahnitých zákopech bajonety, noži, lopatkami i holýma rukama. Pak přišla druhá světová válka s koncentračními tábory a smrtícími záblesky světla, které se rozzářily 6. a 9. srpna třicet jedna let poté, co Edward Grey pronesl své pochmurné proroctví a H. G. Wells předpověděl města spálená na popel oslepujícím bleskem.

A pak následovaly dlouhé roky toho, čemu se říkalo studená válka – období, kdy byly civilizované země připravené svrhnout na své nepřátele tisíce takových blesků. Když lidé vytvořili první takové bomby, nebyli si ještě ani vědomi toho, že mohou ničit nejen silou exploze a žárem převyšujícím teplotu povrchu Slunce. Pokud tato zbraň explodovala v dostatečné výšce, byla ničivá čímsi mnohem subtilnějším. Pouhou mikrosekundu trvající pulz masivního gama záření, který vznikne v kosmu a rychlostí světla cestuje k zemskému povrchu, uvolní ve vrchní vrstvě atmosféry elektrony z atomů kyslíku a dusíku a vytvoří tím obrovské statické přepětí. Krátký elektromagnetický pulz stačil k tomu, aby ochromil největší národ v historii lidstva. Během prvních dvou let od útoku pomřelo devadesát procent americké populace.

John už dávno věděl, že nad těmihle věcmi nesmí příliš přemýšlet, jinak se neubrání pocitu bezmocného zoufalství. Teď se tu v temném suterénu ptá Ernieho, proč a jak se mohlo stát, že tenhle počítač je schopný provozu, zatímco tou skutečně důležitou otázkou je, proč a jak mohl jejich národ a celý svět dovolit, aby se tohle všechno stalo. Kdo je za to odpovědný? Někdo přece musel vědět, že to hrozí. A ta blížící se hrozba znamenala pro jeho mladší dceru smrt.

„Copak, Johne?“

To se ozvala Becka. Stála vedle něj a konejšivě mu položila dlaň na rameno. Uvědomil si, že má v očích slzy, a nuceně se usmál.

„To nic,“ odpověděl. „Co děti, spí?“

„Jako andílci.“

Když to uslyšel, stěží zadržel slzy. Takhle to říkala Mary, když malá Jennifer schoulená pod přikrývkou usnula. Od chvíle, kdy zjistili, že má vysoce agresivní formu diabetu prvního typu, ji pořád hlídali. Ty vzpomínky byly bolestné tím víc, že pak i Mary zjistila, že je vážně nemocná. Rakovina prsu ji nakonec připravila o život a John zůstal na výchovu dvou holčiček sám. Vzpomínal na noci, kdy byl vzhůru a pozoroval je všechny tři ve spánku. Spící dcerky se tulily k mámě – věděly, že je nemocná, a dětským instinktem vycítily, že je brzo opustí navždy.

A jemu připadaly jako dvě koťátka tulící se k mámě.

Měl co dělat, aby ho ty vzpomínky nepřemohly. Odvrátil se od ostatních a odešel na druhou stranu suterénní místnosti, kde vzal bezmyšlenkovitě do ruky starý časopis Life a předstíral, že si jej prohlíží. Ostatním nebylo nutné vysvětlovat, že potřebuje být chvíli sám.

To číslo vyšlo těsně po druhé světové válce. Otevřelo se mu na článku s titulkem „Naši chlapci se vracejí domů“, doprovázeném fotografiemi lodi Queen Mary při vjezdu do přístavu v New Yorku. Požární lodě kolem ní chrlily do vzduchu proudy červené, bílé a modré obarvené vody a v pozadí se tyčila socha Svobody. Šťastné matky, manželky a děti objímaly navracející se mladé muže – mladé, ale s temnýma, vyhaslýma očima, s předčasně zestárlými tvářemi plnými slz. Na dalších stránkách se psalo o tom, že se někde v Levittownu staví tisíce nových domů.

Je to pryč. Všechno je to pryč. Pomyslel teď na tu mladou kapitánku z Armády národní obnovy, kterou na jaře během bojů zajali a která teď patřila k jeho nejbližším poradcům. Ta dívka krátce sloužila s Armádou národní obnovy v Hobokenu v New Jersey, na břehu řeky Hudson. Měli za úkol střežit přes vodu Manhattan, ostrov smrti, na kterém po epidemiích dýmějového moru a cholery v opuštěných betonových kaňonech stále ještě pár tisíc lidí přežívalo.

Manhattan, který kdysi býval pulzujícím srdcem západního světa… K jeho zničení nebyla zapotřebí smrtící jaderná exploze a žár. Stačilo jen vypnout proud a ostrov se v okamžiku proměnil ve stejně neobyvatelné místo jako Antarktida nebo vyprahlá poušť Gobi. Když v sedmnáctém století chodili po Manhattanu Henry Hudson a Peter Stuyvesant, měli pod nohama jen úrodnou zem. Tu pak skoro všude překryla dlažba a beton, s výjimkou Central Parku. Dnes se o něm říká, že tam řádí smečky zdivočelých psů. Místo dřívějších ochočených a přítulných zlatých retrívrů a kokršpanělů se tu prohání kříženci, kteří se znovu naučili lovit ve smečkách a loví cokoliv včetně lidí, kteří udělají tu chybu, že vkročí do jejich zarostlého lesa.

John zavřel a odložil časopis. Už se do něj nemohl dívat, živilo to nesnesitelnou vlnu náhlé deprese. Znovu teď vnímal hovor ostatních čtyř, kteří se přátelsky dohadovali, jak to, že nikoho dřív nenapadlo zkusit zapojit počítač nebo nějakou jinou elektroniku.

Utřel si slzy z očí a zhluboka se nadechl. „Galileo a teleskop,“ vypravil ze sebe.

Ostatní ztichli a otočili se k němu.

„Cože?“ zeptal se Paul.

John se nuceně usmál. Pořád měl v sobě něco ze středoškolského učitele. Když před sebou teď viděl Paula a Becku, připomínalo mu to časy, kdy k němu chodili jako studenti na předmět Historie techniky. Sedávali vzadu ve třídě a často nedávali pozor. Místo aby sledovali jeho výklad, vyměňovali si zamilované pohledy.

Udělal několik kroků, aby se vrátil k ostatním, a zeptal se Paula a Becky: „Nepamatujete si, jak jsme probírali Galilea a jeho teleskop?“

„Moc ne,“ odpověděl Paul.

„Je to zajímavé a má to spojitost s naší současnou situací,“ spustil John. Pak se zhluboka nadechl a cítil, jak se mu s tímto tématem znovu vrací alespoň trochu duševního klidu. Pociťovat zármutek bylo v tomhle světě luxusem a pro někoho jako on, ke komu tolik ostatních vzhlíží pro posilu, to platilo dvojnásob. Takové pocity si může dovolit někdy později, o samotě nebo v ústraní s Makalou. I když už jsou spolu přes dva roky, pořád je mu nepříjemné, když ho přepadnou vzpomínky na dávno mrtvou Mary. Upřímně Mary miloval, ale jiným citem, než jaký teď cítí k Makale. Vztah s ní je dospělejší, silnější. S ní má pocit, že je ve všem jeho rovnocennou partnerkou.

„Rád si tu přednášku z dějepisu poslechnu,“ vmísil se mezi ně Ernie a John se upřímně usmál. Věděl, že pokud jde o historii, Ernie na něj dá. V jeho poznámce nebyl ani náznak sarkasmu.

„Jen se nad tím zamyslete,“ pokračoval John. „Je to nezodpovězená otázka, která mi připadá fascinující. Brýle moderního typu vyráběli italští sklenáři už ve čtrnáctém století. Dokázali je dokonce brousit podle individuálních potřeb zákazníků. Učencům na univerzitách tehdy sloužily jako symbol jejich postavení. Většina z nich si čtením rukopisů při svíčkách zkazila zrak – vždyť roky vysedávali v místnostech, kde nebylo o nic víc světla než tady. Zkrátka, brusiči čoček uměli už nějakých tři sta let zhotovovat brýle a otázka je, jak to, že nikdo z nich, úmyslně ani náhodou, nepodržel jednu čočku u druhé a nezažil ten moment úžasu a pochopení, že dvě čočky za sebou fungují jako dalekohled?“

John zmlkl a zamyšleně se usmál. Hluboký zármutek, který ho ještě před chvilkou zaplavoval, už přešel. Připadal si skoro jako kdysi ve třídě. A tentokrát jeho výklad sledovali dokonce i Paul a Becka.

„A pak nějaký chlapík v Holandsku, jehož jméno jsem zapomněl, něco takového konečně udělal a řekl si: ‚Pane Bože!‘ Upevnil čočky na konce kožené trubice, a vytvořil tak první dalekohled.“

Všichni čtyři chvilku mlčeli. Johna tahle otázka odjakživa fascinovala a říkal si, jestli i ostatní v duchu žasnou. Proč bylo zapotřebí tří set let, když všechno potřebné měli neustále po ruce všichni výrobci čoček?

„Takže ty říkáš, že to, z čeho se dělají dalekohledy, měli lidi tři sta let, ale nikoho to nenapadlo?“ ujasňoval si Forrest.

„A to je jen začátek celé té historie.“

„Když jsem byl na střední, v pokoji přes ulici bydlela jedna Italka,“ vzpomínal Ernie. „Měl jsem na to okno namířený dalekohled sedm dnů v týdnu. Zvláštní, že něco takového žádného z těch italských brusičů skla nenapadlo.“

John si povzdechl. Ve třídě se vždycky najde někdo takový, kdo učiteli zkazí pointu výkladu. Dokonce i Becka se začala smát a poznamenala, že přesně kvůli tomuhle měly všechny holky na pokojích pořád stažené žaluzie.

„O to přece nejde,“ pronesl John otráveně.

„Pardon, už nebudeme rušit,“ řekla Becka a potutelně mrkla na Paula.

„Takže ten chlapík v Holandsku vyrobil první dalekohled, ale – což byla typická reakce vlády tehdy i později – ti nahoře se vylekali a pokusili se ten objev ututlat.“

„Ale proč?“ zajímal se Paul.

„Vojenský tajemství,“ odpověděl stručně Forrest a John přikývl. „V Afghánistánu jsme měli přísný rozkazy zničit vybavení pro noční vidění, kdyby hrozilo, že by se mohlo dostat do rukou nepříteli. Sice tam už měli noktovizory, který sebrali před lety Rusům, ale ty nebyly ani zdaleka tak dobrý jako ty naše. Ve válce vyhraje ten, kdo vidí líp a dál.“

„Přesně tak to tehdy bylo,“ pokračoval John. „Holandsko bojovalo desítky let se Španělskem, přesněji řečeno s Rakousko-Uherskem, o svou nezávislost. Mít na moři dalekohled, který desetkrát přibližuje, jim dávalo obrovskou výhodu. Na kilometry daleko poznali, jestli je ta loď na obzoru vlastní, nebo nepřátelská. Mohli se včas rozhodnout, jestli raději bojovat, nebo uprchnout. Ale jako u všech zbraní ani tohle tajemství nevydrželo dlouho. Rychle se to rozneslo.“

„Jako dneska,“ pronesl tiše Ernie. „Kdybych tak dostal do rukou ty zatracený idioty, kvůli kterejm dokázali v Severní Koreji a v Íránu sestrojit atomový bomby.“

„To mluvíš z duše nám všem,“ vzdychl John a znovu si pomyslel: Někdo určitě musel vědět, co hrozí. Někdo musel vědět, že se to stane.

Zaplašil ty úvahy, protože mu bylo jasné, že by se dostal do stejného rozpoložení, v jakém se nacházel před chvílí.

„No, abych dokončil tu přednášku,“ odkašlal si, „teď přijde ta nejzajímavější část. Galileo dostal od nějakého přítele takový oběžník, něco jako tehdejší obchodní katalog. Ten nový vynález tam byl popsaný. Galileo byl Ital, byla renesance. Vypravil se k výrobci čoček, ukázal mu, jak to má vypadat, a měl vlastní dalekohled. Hrál si s ním a pak si začal sám vyrábět další dalekohledy. A co je na tom fascinující – nějaký čas se takhle bavil a pak ho napadlo jednou v noci namířit dalekohled na Jupiter.“

„Do té doby se koukal, jak se holky koupou v řece,“ uchechtl se Forrest.

John nad tím vyrušením jen vzdychl a pokračoval dál: „Ta noc byla zcela přelomová. Galileo jako první člověk pozoroval něco, čemu dnes říkáme Galileovy měsíce. A tím pozorováním získal důkaz, že vesmír není geocentrický.“

Ti čtyři na něj pozorně hleděli. Měl pocit, že jeho někdejší studenti by teď možná vydrželi půlhodinovou nebo i delší přednášku na toto fascinující téma.

Zarazil se ale, protože si uvědomoval, že stojí ve studeném, temném a vlhkém suterénu. Kdyby se Makala dozvěděla, že čerstvá maminka, ještě se zotavující po porodu dvojčat, ze slušnosti v takovém prostředí poslouchala jeho tirády, měl by s ní peklo. Navíc ho po všech těch nečekaných emocích zaplavil pocit náhlé a hluboké únavy.

„Jde zkrátka o to, že jsme si všichni mysleli, že toho dne všechny počítače shořely. Zůstali jsme bez elektřiny po více než dva roky, dokud jste nám vy dva,“ kývl vděčně na Becku a Paula, „nepomohli vrátit se alespoň na úroveň devatenáctého století. Ale v tom chvatu a vzrušení si nikdo ani nevzpomněl na starou elektroniku poschovávanou a zapomenutou na místech jako tenhle suterén. Takže díky za ten objev, Paule a Becko. Jste naši dva Galileové.“

Jeho pochvala je potěšila – viděl, jak na sebe s úsměvem pohlédli. Paul objal Becku kolem pasu a políbil ji na čelo.

Pak Johna něco napadlo.

„Náš dům shořel při bitvě s Hordou, ale moje tchyně Jenn, pokoj její duši, shromažďovala všechno možné. Měla nejen tu pověstnou sbírku starých aut – schraňovala ledacos. Pamatuji se, že když jsme se přistěhovali, měla v zásuvce stolu asi půl tuctu starých mobilů.“

„Ty jsou bez mobilní sítě k ničemu,“ přerušil ho Ernie autoritativně.

„To mi nemusíš vysvětlovat, ale něco mě napadlo. Pamatuješ, jak jsme vtipkovali, že si sice pamatujeme stará telefonní čísla ještě z dětství, ale z pozdější doby ne? Od příchodu mobilních telefonů a pak ještě chytrých telefonů stačilo klepnout na displej nebo říct jméno, nebylo už potřeba pamatovat si čísla. Pak jsme najednou s mobily přišli o všechny fotografie a o důležité textové zprávy, které jsme si z nostalgie schovávali. Jen jsem si tak na ty mobily vzpomněl. Zítra si je přinesu do kanceláře. Zajímalo by mě, jestli půjdou zapnout.“

„To nemá žádný smysl,“ odpověděl Ernie. „Nanejvýš si nad nimi zavzpomínáš. Jediná podstatná otázka je, co udělat s tímhle počítačem – a s ostatními, jestli se jich najde provozuschopných víc.“

„Tak řekni,“ vyzval ho John. Ta otázka ho samozřejmě napadla hned v okamžiku, kdy se monitor Apple probral s bliknutím k životu a zobrazil křenícího se Pac-Mana.

„Databáze,“ odpověděl lakonicky Ernie. „Jediný počítač, jako takovýhle Apple IIe, je akorát hračka.“

John mlčel. Nehájil starého kamaráda, který mu kdysi umožnil sepsat v rekordním čase diplomku.

„Důležité je propojit počítače dohromady. To, co skutečně odstartovalo revoluci, byl Internet v devadesátých letech. Samotný počítač je zábavná věcička, na tomhle si děcka můžou hrát Pac-Mana nebo Maria, dokud nezavaří základní desku – a podle toho, jak smrdí, bych jí moc času nedával, jestli ten počítač nerozeberu a nevyčistím. Ale to, co by bylo doopravdy zajímavé, jsou databáze. Řekněme vzdálený přístup k nim. Nikdo mi nevymluví, že ta parta v Bluemontu určitě má k dispozici fungující síť počítačů. Dá se předpokládat, že na začátku války odešly satelity na nízkých oběžných drahách, ale co ty výš, na geosynchronních drahách? Vsadím levou kouli…“

Zarazil se a pohlédl na Becku.

„Pardon. Vsadím levou ruku, že bych se jim dokázal naháčkovat do sítě a nepřišli by na to.“

Teprve teď si uvědomil, že s tím sázením se o ruku situaci moc nevylepšil vzhledem k tomu, že Forrest o paži přišel. Nervózně se po válečném veteránovi ohlédl a ten zareagoval neupřímným úsměvem.

„Stejně jsem ji na nic důležitýho nepoužíval.“

Ernie se tomu vtipu nesměle, ale vděčně zakřenil.

John na něj upíral nevěřícný pohled.

„Opravdu bys něco takového dokázal? Mohl bys odposlouchávat komunikaci v Bluemontu?“

„Tu historku o Galileovi už jsem znal, pane profesore. A ano, myslím, že bych to zvládl.“

John se otočil na Forresta. Upamatoval se, proč se tenhle někdejší nepřítel a teď blízký kamarád odvážil překonat navzdory blížící se sněhové bouři pohoří Mount Mitchell. Přinesl mu zprávu, že kdosi, kdo sloužil v předválečné armádě s jeho nejlepším přítelem, urazil tři sta kilometrů, aby ho vyhledal.

„Ernie, dám ti tolik benzinu, kolik bude nutné. Přivez si sem všechno potřebné. Jestli zvládneš zprovoznit nějaké počítače, dej je co nejdřív dohromady. Zveřejním městskou výzvu, aby lidi prohrabali půdy a sklepy a podívali se, jestli něco nenajdou.“

„To bych nedoporučoval,“ skočil mu do řeči Forrest.

„Proč ne?“

„Vzpomeň si, že ten parchant Fredericks tu měl někoho nasazeného, dost možná i víc lidí. Teď je to nejspíš podobné. Prozatím bych ti radil o tomhle objevu pomlčet. Napřed si promluv s tím Quentinem.“

John uvažoval o jeho návrhu.

„Co ten tvůj Galileo? Co myslíš, nevyčítal si později, že s tím objevem nedržel jazyk za zuby?“ pokračoval Forrest. „Měl si to pár let nechat pro sebe, v klidu si bádat a pak to třeba probrat jen v úzkém kruhu dobrých známých. Místo toho seznámil se svým objevem představitele církve, a šup ho – obvinili ho z kacířství a uložili mu nadosmrti domácí vězení.“

John se na svého přítele překvapeně zahleděl.

„Co je? U armády jsem při akcích zažil spoustu po čertech dlouhejch nocí. Měl jsem fůru času číst si o dějepise, stejně jako ty, akorát nemám u jména hezkej titul.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední den.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.