Anders Roslund

Minulosti neutečeš

Přeložila Karolína Kloučková

Anders Roslund: Minulosti neutečeš

Copyright © Anders Roslund 2019

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Karolína Kloučková 2020

ISBN 978-80-242-6906-1

Tehdy

Je mi pět let.

Vím to. Pět let, několik dnů a několik nocí.

Jako by to bylo docela nedávno, co jsem seděla v kuchyni u stolu mezi mámou a tátou, naproti Eliotovi a Julii, a sfoukla jsem všech pět svíček naráz. Byly zapíchnuté uprostřed dortu, červené a možná trochu i modré, ale to až úplně dole, když se člověk pořádně zadíval.

Několik dnů a několik nocí.

Odkašlu si, jak to dělávám, a tvářím se vesele, jako často, když zpívám. Mám tu písničku moc ráda. Hodně štěstí, zdraví. Když zpívám nahlas, odráží se můj hlas od stropu a od stěn a vrací se mi zpátky do náruče, můžu ho chytit a obejmout.

Hodně štěstí, zdraví. Hodně štěstí, zdraví.

Když zpívám, neslyším televizi. Program pro děti. Dívala jsem se na něj skoro celý den. Stejně jako včera. Jako předevčírem. Dřív jsem nesměla. Ale teď můžu.

Vstanu, je těžké zůstat sedět na podlaze, když se nohy chtějí pohybovat, a to chtějí často. Vyběhnu z obývacího pokoje, který je velký a kde musím být opatrná, stojí v něm skoro nová pohovka a skleněný stůl, na který nesmím sahat, protože pak na něm zůstanou stopy po mých prstech.

Doběhnu až do Eliotova pokoje. Sedí tam na své kancelářské židli, má rozsvícenou lampičku a předstírá, že čte. Poznám, že má knihu před sebou jen otevřenou. Ale číst umí, to vím, vždyť chodí do druhé třídy. Eliot je na mě posledních pár dní hodnější. Asi je to tím, že už je mi pět. Už mi nejsou čtyři, jsem velká. A ani mě neodstrkuje od autodráhy, kterou ukládá tak vysoko na skříň, abych na ni nedosáhla. A dokonce mě nechal dvakrát za sebou vyhrát s modrým autíčkem, které má na střeše zlatý proužek. To nikdy dříve neudělal.

Vždycky skáču jen po jedné noze. Střídavě. Když dopadnu na obě, musím se vrátit a skákat znovu. Sama jsem si to tak vymyslela.

Julia má v pokoji domeček pro panenky. Starý. Nesmím na něj sahat. Kdybych to udělala, hned poběží do mého pokojíčku a poničí můj domeček pro panenky. Ale moje starší sestra teď spí na břiše, s odvráceným obličejem. Julia nic nevidí, nevidí ani to, že se několik maličkatých kousků nábytku přesunulo z horního patra do přízemí.

Teď už skákat nemůžu. Všimla by si mě. Musím se ven vyplížit. Kdyby se Julia probudila, kdyby viděla mě a domeček pro panenky, křičela by, možná by mě i bouchla.

Máma sedí na židli v kuchyni a usmívá se. Ne tak, že by to bylo slyšet, jen má šťastný výraz, když vidí svou poskakující pětiletou dcerku. Je už dlouho spokojená, je to pěkné. Když se máma směje, vůbec nevadí, když se někdo napije žlutého pomerančového džusu přímo z krabice a trochu mu steče po bradě až na podlahu nebo když se při pečení trochu cukru nebo mouky vysype na stůl. Chytím se okraje stolu a vzepřu se, abych se mohla posadit mámě na klín. Vždycky se s ní tak dobře povídá, můžu jí položit ucho na břicho a na prsa a poslouchat hlas, který se ozývá tam uvnitř ještě dřív, než pronikne ven.

Když sklouznu z mámina klína, skáču střídavě po jedné noze do předsíně k trochu rozvrzané proutěné židli, k tátovi. Často tam sedává, pročítá hromadu novin a asi má mezi botami, kabáty a deštníky větší klid. Naslouchám. Jo, je to tak, větší klid. Židle je veliká, spíš jako křeslo. Můžu se posadit vedle něho, myslím, že chce, abych tak seděla, protože může dál hýbat rukama a listovat v novinách. Jejich stránky jsou veliké a šustí.

Eliot a táta. Mám je snad ještě radši než dřív. Můžu toho napovídat, kolik chci, a oni naslouchají.

Jen díky tomu, že už je mi pět.

A několik dnů a několik nocí k tomu.

Zase zpívám. Hodně štěstí, zdraví. Hodně štěstí, zdraví. Zpívám nahlas. Neslyším, že někdo u dveří zvoní. Ani že se zvonek ozývá znovu. Ale pak přestanu zpívat a zaslechnu ho. Seskočím z tátova křesla a utíkám co nejrychleji. Když si stoupnu na špičky a vyskočím do výšky, tak dosáhnou až k páčce, kterou je třeba otočit, aby se dveře otevřely.

To mě naučila máma. Že se dveře musí zamykat. Kovový knoflík musí být vždycky natočený tak, aby vypadal jako úsměv a ne jako nos.

Teď se pokouším otočit jím nazpátek.

Krásné dveře.

Silné, tmavé dřevo z přelomu století. Hodí se k důstojnému vyzvánění zvonku, které se opatrně rozléhá točitým schodištěm vedoucím do hloubky i k bílému stropu noblesně se vznášejícímu kdesi vysoko a ke květovaným tapetám, které jako by s každým dalším poschodím o něco skutečněji vyrůstaly přímo ze zdí. Ewert Grens stojí přede dveřmi bytu v domě uprostřed Stockholmu a potřetí tiskne tlačítko zvonku.

„Někdo tam je. Poslouchám to celé dny. Slyším to skrz podlahu v obýváku, v předsíni a dokonce i na záchodě. Neumíte si představit, kolik zvuků proniká přímo ke mně nahoru a vůbec přitom neztrácí na síle.“

Rozčilený slabý hlas se pomalu přibližuje k jeho zádům. Grens se neohlédne. Neodpoví, stiskne tlačítko zvonku počtvrté.

„Někdo si tam zpívá – některé z dětí, jsem si tím jistý, mají tři. A také tam běží televize. Zní to tak. Už několik dní ji nikdo nevypnul. Neběží jen ve dne – ale i v noci. To já jsem to ohlásil, myslím na policii. Bydlím v bytě nad nimi.“

Teď se kriminální komisař ohlédne. Muž kolem čtyřicítky, ruce založené na prsou, takový typ, jaké nemá rád, i když nedokáže říct proč. Prostě to tak cítí. Takový, co se nakloní ke dveřím, přiloží ucho k tmavému dřevu a naslouchá.

„Hodně štěstí, zdraví.“

„Cože?“

„To zpívá to dítě. Hodně štěstí, hodně štěstí, zdraví. Tohle ho slyším zpívat.“

Soused, očividně ten, který hlásil divné zvuky.

A ozval se znovu, když se k podivným zvukům přidal divný zápach.

„Musím vás teď poprosit, abyste se vrátil do svého bytu.“

„Ale vždyť já jsem to…“

„Ano – to jste dobře udělal. Ale teď chci, abyste se vrátil k sobě nahoru. A já se postarám o tohle.“

Grens chvíli počká, a teprve když je úplně sám, naposledy stiskne zvonek, tentokrát jej podrží déle. Když nikdo neotevírá, sehne se, aby nahlédl do otvoru na poštu, ale nestačí to. Někdo se na druhé straně pokouší otevřít dveře. Někdo, komu se to nedaří, ale zkouší to znovu a ozývá se dupání na parketách.

„Tady policie.“

Dupot, jako by uvnitř někdo skákal.

„Policie. Otevřete dveře.“

Zámek s námahou povolí, Dveře se pootevřou.

Ewert Grens u sebe nosí zbraň nerad. Teď však vytáhne z ramenního pouzdra pistoli a ustoupí kousek dozadu.

Má dlouhé vlasy. Světlé. O dětech toho Grens moc neví, ale věk té dívky odhaduje na čtyři, možná pět let.

„Ahoj.“

Má na sobě červené šaty. S velkými skvrnami na hrudníku a břiše. Usmívá se, i obličej má upatlaný, nejspíš od jídla.

„Ahoj. Máš doma maminku nebo tatínka?“

Dívka přikývne.

„Výborně. Můžeš je zavolat?“

„Ne.“

„Ne?“

„Nemůžou chodit.“

Zvláštní.

Zvláštní, že ten zápach, pronikavý, štiplavý zápach, který tak dobře zná a který byl slabě cítit už v krásné chodbě a vyvalil se na něho, jakmile to dítě se špinavým obličejem otevřelo dveře, že ten zápach pronikl k jeho vědomí teprve ve chvíli, kdy vstoupil do předsíně a zastavil se před mužem sedícím na židli mezi botníkem a policí na klobouky.

„Tady je. To je můj táta.“

Větší z otvorů na čele je ten vpravo. Kulka muže zasáhla přímo zpředu, zblízka, nejspíš poloplášťová střela vypálená z revolveru, napůl olovo a napůl titan.

„Říkala jsem to.“

Druhý otvor je o něco menší, zásah šikmo pod levým spánkem.

„Že nemůžou chodit.“

Ewert Grens nestačí nic říct, jen přihlíží, jak dívka vyskočí otci na klín a upraví jeho ztuhlé, nepoddajné ruce tak, aby nepřekážely, posadí se vedle něho, do mezery mezi jeho pravým stehnem a područkou.

„Pojď sem.“

„Chci mluvit s tatínkem.“

„Pojď ke mně.“

Grens nikdy předtím nezvedal do náruče tak velké dítě. Holčička byla těžší, než čekal. Opatrně ji sevřel a zvedl.

„Je tu ještě někdo?“

„Někdo?“

„Ještě někdo jiný než ty a tatínek?“

„Jsou tu všichni.“

Matka sedí na židli v kuchyni. Vypadá, jako by se usmívala se zavřenýma očima, obličej má nehybný, rty ztuhlé. Dva otvory po kulkách, stejně jako u otce – v čele a ve spánku. Na stole a na podlaze i na jejím oblečení je cukr a mouka, podlaha v kuchyni je lepkavá a snaží se zadržet podrážky, které po ní přecházejí. Grens si hned všiml dortu. Leží nedotčený na velkém stole v kuchyni, s pěti sfouknutými svíčkami na zeleném marcipánu.

„To je můj dort.“

„Vypadá dobře.“

„Sfoukla jsem svíčky sama.“

Sourozenci jsou přesně tam, kde dívka řekla, už dlouho. Ve svých pokojích. Sestra leží na posteli, průstřel má v týlu, bratr sedí na židli u psacího stolu s hlavou prostřelenou přímo shora.

Ten zatracený zvuk. Televize, hlasitá, dětský program. Grens ji vypne.

V tichu je obývací pokoj prázdnější.

Je tu až příliš prostoru pro ten nejodpornější zápach, jaký zná.

Usedne na černou koženou pohovku, dlouhou a lesklou, dívku posadí na křeslo. Dlouho se na ni dívá. Zdá se, že nemá strach, tiše si pobrukuje.

„Krásně zpíváš.“

„Hodně štěstí, zdraví.“

„Moc hezká písnička. Měla jsi narozeniny?“

„Jo.“

„Je ti pět? Jako je svíček na dortu?“

„Pět a několik dní.“

„Několik dní?“

„A několik nocí.“

Ewert Grens se rozhlédne, snaží se dýchat pomalu a pravidelně.

Několik dnů a několik nocí.

Tak dlouho žije děvčátko v tom zápachu.

Teď

Část první

Nikdy neměl rád léto.

Dotěrné léto, s kterým se rok co rok pouštěl do křížku, a nakonec mu přestal vracet údery. Prostě to tak bylo. Vedro. Ztichlé město. Lidé procházejí kolem v kraťasech a příliš nahlas se smějí.

Kriminální komisař Ewert Grens ležel na pohovce, jejíž manšestrový potah už dávno ztratil proužky, hlavu opřenou o trochu moc vysokou područku a záda utopená v příliš měkkém polštáři. Ze starých reproduktorů vtěsnaných v knihovně mezi přeplněné šanony a tlusté desky s dokumenty k případům se linula příjemná hudba, Siw Malmkvistová a písničky z šedesátých let, které zpívala jen pro něho. Obě okna dokořán, dopoledne sotva začalo a teplota už se vyšplhala na sedmadvacet stupňů venku a sedmadvacet stupňů uvnitř. Údery přestal vracet, když pochopil, že není sám. Těch, na které červen, červenec a srpen působily, bylo víc. Nebojovali proti roční době, ale proti lidem. To zatracené vedro jimi prostupovalo, nenechalo je na pokoji, posouvalo jejich hranice. Nedělo se to jen ve vězeňských chodbách. Když dusno dotíralo ze všech stran a svým tlakem smršťovalo skutečnost, výtržností přibývalo i vně neproniknutelných stěn. A když se srdce rozběhlo na plné obrátky, přicházely údery, lidé si jednoduše víc ubližovali, zabíjeli. Celý život vyšetřoval vraždy a k naprosté většině z nich došlo během nocí, kdy se úplně nesetmí. Už dávno si nevzal volno v době, kdy na zemi neleží sníh.

Čísi ruka neodbytně zaklepala na dveře.

Ať si klidně klepe.

Krk měl ztuhlý, noha ho bolela jako obvykle. V zaprášených chodbách kriminálního oddělení byl nejstarší, byl skoro nejstarší na celé státní kriminálce. Nezbývalo mu už ani půl roku k té černé díře, která ho děsí víc než postel doma, k tomu druhu díry, do jaké člověk bezmocně spadne a která nemá dno. K tomu jedinému okamžiku, na který nesmí myslet, k tomu jedinému, na který myslí.

To zatracené klepání. Nevzdává se.

Přes čtyřicet let. Panebože. Když do této budovy vstoupil, byl o tolik mladší, a už tehdy přesně věděl, že sem patří. Byl tak mladý, že si neuvědomoval, že to jednoho dne skončí. Ne proto, že by si to přál, ale protože společnost, k níž se rozhodl nepatřit, to rozhodla za něj.

„Ewerte?“

Klepání přestalo stačit. Teď se ještě z klíčové dírky ozvalo volání.

„Vím, že tam jsi, Ewerte. Jdu dovnitř. I kdyby se ti to nelíbilo.“

Když se dveře otevřely, ještě pořád ležel na ošoupané, manšestrem potažené pohovce. Krátce na něho pohlédla, zavřela za sebou, cílevědomými kroky došla ke kazetovému přehrávači a vypnula ho. Siw se odmlčela. Písničky z doby, kdy všechno bylo o tolik jednodušší.

Mariana Hermanssonová.

Asi jediná osoba v budově, která mu nikdy neustoupila, která si dovolila ho provokovat a která neměla nejmenší tušení o tom, že se její šéf hrdě pousměje pokaždé, když to udělá.

„Vloupání, Ewerte.“

Měla kancelář až na konci chodby. Kdysi byla jen praktikantkou na pár letních měsíců a on ji na oddělení prosadil navzdory byrokracii a dlouhé řadě kvalifikovanějších uchazečů. Naučil se mít ji rád jako dceru, kterou nikdy neměl. Když s ním mluvila, občas mu pevně sevřela paži a vyžadovala odpovědi i k záležitostem, o kterých nechtěl ani slyšet. Dívala se na něho, dobírala si ho, znejišťovala ho na jediném místě, kde se cítil bezpečně.

„Chci, aby ses na to podíval. Hned.“

Posadil se na okraj pohovky, protáhl se a ukázal na psací stůl s hromadami dokumentů.

„Vloupáními se nezabývám. Protože v tomhle městě umírá až moc lidí. A jak víš, zabírají veškerý můj čas.“

Hermanssonová se nikdy nevzdávala. A on to věděl.

„Dalaská 74.“

„Ano?“

„Třetí patro.“

„A dál?“

„Byt číslo tisíc tři sta jedna.“

Držela v ruce obálku, podala mu ji a on na ni jen mlčky pohlédl.

„Máš v kanceláři taky takové vedro, Hermanssonová? Klimatizace snad vůbec nefunguje.“

Posadila se vedle něho. Pohovka byla tak prosezená, že oba klesli skoro až na zem.

„Vloupání, Ewerte. Ale vůbec nic se z bytu neztratilo. Tak jsem to odložila. Protože ani já nemám… čas.“

Kývla k hromádce dokumentů. Věděl, jak vypadá její vlastní psací stůl. Ještě víc papírů. A další spousta na podlaze.

„A pak jsem udělala to, co vždycky – ještě chvíli jsem se na to dívala a potom jsem ten případ odložila na hromadu ke všem ostatním. Nakonec jsem otevřela složku ROR a prošla jsem hlášení z adres v blízkém okolí za poslední roky.“

Ewert Grens se ještě jednou protáhl, tentokrát bez zívnutí, a i když si to ani neuvědomil, díky tomu, jak k němu vtrhla, vypnula hudbu a vyžadovala jeho pozornost, se začal usmívat.

ROR. Racionální ohlašovací rutina. Sám ji to tak naučil.

„Jo?“

„Jak to bývá. Spousta krádeží. Víc násilí, než by člověk za těmi drahými fasádami čekal. Velké množství drog. A několik usmrcení z nedbalosti.“

Naklonila se dopředu, obálku stále v ruce, přitiskla mu ji na hruď, až si ji nakonec vzal.

„Ale žádné z těch hlášení se mi nepodařilo dát do souvislosti s tím vloupáním. Nenašla jsem nic, co by vysvětlovalo, proč se někdo uprostřed dne vloupal do bytu v centru města, prošel se po něm – a rozhodl se odtamtud odejít, aniž by cokoli odnesl.“

„Co kdybych zase otevřel dveře na chodbu, Hermanssonová? Co myslíš? Jestli má ještě někdo jiný otevřená okna a dveře, udělá se průvan a vyvětrá tu. Sedmadvacet stupňů. A má být ještě o pět víc!“

„Už jsem se chystala odhlásit se ze systému a znovu tu záležitost odložit, přidat ji k šestapadesáti tisícům otevřených vyšetřování v kraji. A za pár měsíců doporučit Wilsonovi, aby ji uzavřel.“

Vytrhla Grensovi z ruky obálku, kterou se ovíval jako vějířem, aby si ochladil zvlhlé čelo a skráně. Vytáhla z ní dokument, rozložila ho na otlučeném konferenčním stolku a netrpělivými prsty přejela pod prvními třemi řádky.

„Ale pak jsem si všimla tohohle. Poznámky až úplně na konci výpisu z databáze. Červená vlaječka, která upozorňuje na nějaký starší případ, který existuje jen v tištěné podobě a dá se najít jedině v archivu v podzemí. Sedmnáct let staré vyšetřování na stejné adrese, na stejném patře a podle čísla dokonce i ve stejném bytě. Vyšetřování přesně takové, jakým se věnuješ – protože jde o lidi, kteří v tomhle městě umírají.“

Teď naslouchal. Ale ještě stále nerozuměl, o čem Mariana hovoří.

„Ta poznámka. Červený praporek.“

Při jakémkoli hlášení z Dalaské 74

bez ohledu na povahu zločinu okamžitě

kontaktovat kriminálního inspektora

Ewerta Grense.

„Tos napsal ty, Ewerte. Podepsal jsi to.“

Dokument ležel na stole a její prsty nepřestávaly ukazovat na řádky, které měl vidět. A nakonec to udělal – podíval se.

„Před sedmnácti lety?“

„Ano.“

„A šlo o vraždu?“

„Ano. Nebo spíš… o čtyři vraždy. Matka, otec, dcera a syn.“

Zvláštní.

Jak funguje paměť. Jak se něco, co ještě před chvílí jako by vůbec neexistovalo, najednou vrátí – s nečekanou silou, odstrkuje všechno ostatní a dožaduje se místa.

Veškerého místa.

Protože teď si vzpomněl.

Ewert Grens se vyklonil z otevřeného okna. Pod sebou viděl dvůr kronoberské policejní centrály, kolegy posedávající v horku na lavičkách a nastavující slunci nosy a tváře a další kolegy ležící ve stínu několika málo stromů a popíjející kávu z hnědých kelímků.

Ten zatracený neklid.

Možná to bylo horkem, které mu pronikalo do těla a měnilo se v nervozitu. Nebo možná kapičkami potu, které mu v čúrcích bloudily po unavených zádech.

Možná to bylo kvůli té dívence poskakující okolo s obličejem upatlaným od jídla a nohama rozviřujícíma ten nejpříšernější zápach, jaký zná, na nejpříšernějším místě činu, jaké kdy viděl – byt plný jejích mrtvých nejbližších.

Ewert Grens se rád pomalu procházel po hlavním městě, vždycky to dělával, už v době, kdy Anni chodívala s ním a pevně svírala jeho ruku. Ranní provoz ryčel a hučel okolo a on se vydal do strmého svahu v Kronoberském parku, z mostu Svatého Erika sledoval svůj odraz ve vodě a z mumraje na Ódinově náměstí přešel do ticha Dalaské ulice.

Čtyřiašedesát a půl roku. Ještě šest měsíců. Pak někdo převezme jeho kancelář na chodbě kriminálního oddělení, zabydlí se v ní a bude otevírat jeho dveře, když někdo zaklepe. Právě tak jako on kdysi převzal místnost po někom jiném, na koho se on ani jeho kolegové nepamatují. Na chvíli tu jsi. A pak zase nejsi. Říkalo se, že penzijní podmínky jsou u policie nejlepší ze všech, a někteří z jeho kolegů měli v plánu naposledy se vykolébat kovovými dveřmi na Horskou ulici už v jednašedesáti a nikdy se nevrátit.

Být připraven o všechno.

Stát se ničím.

On, který se nikdy nebál, protože se jednoho dne jednoduše rozhodl, že strach, který ho ovládá, je škaredý a zbytečný, a on mu to dál nedovolí, protože uplynula už dost velká část života, po kterou se hrbil před něčím, co už se stalo – přesto se v poslední době dobře nevyspal ani na ošoupané pohovce, která ho dřív vždycky objala a nechala spočinout ve své náruči.

Teď se totiž bál. Protože tohle bylo to jediné. Nic jiného si nepřál, nic jiného neuměl, mimo policejní budovu žádné lidi neznal – nic jiného ho nikdy nezajímalo, po ničem jiném netoužil.

Několik minut po chodníku ve Vasově čtvrti a podél temných a těžkopádných domů, jejichž velká okna ho sledovala. Až stanul před vchodem domu číslo 74. Nepůsobil cize, přestože tu byl naposledy před tolika lety.

Točité, trochu hrbolaté schody, nad hlavou zdobený strop, stejné květované tapety.

A ve třetím poschodí tytéž masivní dveře. Jen okolo zámku čerstvé stopy po vloupání – uvolněné třísky ještě nestačily ztmavnout.

Zastavil se přede dveřmi, zavřel oči a opatrně oddechoval. Snažil se zachytit drobné údery v hrudi, blízko srdce, nepříjemný, nepravidelný rytmus připomínající dupot pětileté dívky.

„Ano?“

Žena, plavovlasá, vysoká skoro jako on, mezi čtyřiceti a padesáti lety.

„Jsem Ewert Grens, komisař kriminální policie. Jde o to vloupání.“

Hleděla mu upřeně do očí – její pohled byl ostražitý, téměř nepřátelský.

„Už jsem o tom s policií mluvila.“

„To ano. Ale já…“

„Mluvila jsem s nějakou ženou, trochu mladší, aspoň to tak znělo. Na všechno jsem jí odpověděla. Nerozumím tomu – už jsem vloupání zažila, ne tady, ale na chatě. A policie se o to tehdy vůbec nezajímala, i když mi dům úplně vybílili a já několikrát volala a doprošovala se. A teď – chcete se mnou mluvit hned dvakrát, i když se vůbec nic neztratilo?“

„Mluvila jste s kriminální inspektorkou Marianou Hermanssonovou. Ale já bych se na to taky rád podíval.“

Ostražité oči.

„V tom případě bych ráda viděla váš průkaz.“

Černé kožené pouzdro ve vnitřní kapse saka. Identifikační průkaz, kovový štítek. A pro jistotu podal ženě i vizitku s hodností, telefonním číslem a e-mailovou adresou, kterou si sám sotva pamatoval.

„Stojí tu kriminální komisař.“

„Ano.“

„Tak tomu už vůbec nerozumím. Kriminální komisař? Kvůli vloupání, které…“

Pokrčila rameny, poodstoupila a opálenou paží pokynula do bytu.

„… ani nebylo vloupáním, spíš jen drobným poškozením a moje věci byly sice rozházené, ale kompletní?“

Znovu ty vzpomínky.

Dožadující se svého místa, vytlačující všechno ostatní.

Starožitnou komodu a velké zrcadlo ve zlatém rámu, které byly v předsíni, na okamžik nahradila židle a muž usazený na ní s novinami a dvěma průstřely v hlavě. Obývací pokoj s dřevěným jídelním stolem se proměnil v televizi s běžícím dětským programem a kuchyně, nyní prázdná a zářivě čistá, byla najednou upatlaná a malé děvčátko se usadilo na klíně své mrtvé matky.

Ewert Grens pohlédl na ženu, která ho váhavě pustila dovnitř, snažil se soustředit na její ústa, když odpovídala na jeho otázky týkající se času a místa – a její rty se proměňovaly v červené svíčky na dortu, který zůstal v podstatě nedotčený na stole. Žena říkala to, co už věděl, co Hermanssonová zapsala a co mu řekla. K vloupání došlo ve všední den dopoledne mezi 8.30 a 11.00. Na dveřích bytu zůstaly patrné stopy po tvrdém kovovém nástroji a pachatel vyházel obsah skříní a zásuvek. Schránka s cennými šperky, peněženka s nemalou částkou v hotovosti, nové počítače i hodnotné obrazy visící na stěnách bytu zůstaly nedotčené – otisky prstů dokonce nenarušily ani tenoučkou vrstvu prachu na jejich rámech.

Pachatel nic neporušil.

Kromě malého kousku podlahy.

Pokynula opálenou paží do jednoho z pokojů. Tam, kde kdysi býval dětský pokoj.

„Používáme tuhle místnost jako pokoj pro hosty. Když jsme se sem nastěhovali, bylo jasné, že tady bydlelo nějaké dítě. Přišli jsme sem, protože… je to šestnáct a půl roku a taky jsme to tak plánovali, měl to být dětský pokoj. Ale…“

Grens v ženiných očích zahlédl stesk po dítěti, které se nikdy nenarodilo. Znal ten pocit, občas se mu taky zastesklo. Některé věci dopadnou prostě jinak.

„Takže tohle je jediné místo, komisaři, kde… tamhle za židlí, vidíte? Vytrhli kousek podlahy.“

Vybavil si postel, která tehdy stála přesně na tom místě, u stěny s oknem. Ležela na ní dívka s odvrácenou tváří. Teď tu stála pohovka s modrobílými proužky a on dostal chuť si na ni lehnout a pokračovat v odpočinku, který byl před chvílí nucen přerušit na své pohovce v kanceláři.

„No, podívejte se sám.“

Žena odsunula rozkládací pohovku a malý stolek a nadzvedla roh koberce.

Ewert Grens si hned klekl.

Když dopadl koleny na ošoupanou dřevěnou podlahu, noha ho zabolela. Když se položil na břicho a rozplácl se těžkým tělem na podlaze hostinského pokoje, aby lépe viděl, bolelo to ještě víc.

Vylomené prkno, na třech místech trčely z prasklin ostré třísky.

Přeměřil odkryté místo prsty, odhadoval čtyřikrát čtyři centimetry.

Prázdný úkryt.

Něco tam leželo. Sedmnáct let. A teď je to pryč.

To zatracené vedro.

Ewert Grens otevřel krásné dveře vedoucí z krásné chodby na ulici a snažil se v napěchovaném vzduchu najít dost místa pro své mohutné tělo. Ve vzduchu napěchovaném horkem dotírajícím na kůži. Teplota se ze sedmadvaceti stupňů vyšplhala na osmadvacet a pošilhávala po devětadvacítce. Svlékl si sako, rozepnul košili a drobnými kroky se v nehybném vzduchu vydal Dalaskou ulicí.

Tenkrát šel stejnou cestou, s dítětem v náruči.

Grens vzpomínal, polkl a měl pocit, jako by se mu v krku vzpříčila hranatá skrýš, čtyřikrát čtyři centimetry velká, již neobjevil on ani kriminální technici, kteří prohledávali místo činu, a kterou se teď snažil poslat dál do žaludku. Skrýš, prázdný úkryt, z něhož zmizelo to, co tak dlouho leželo uvnitř.

Tehdy, na sklonku podzimu, bylo chladněji. Měl na sobě jiné šedé sako a ona mu už po několika krocích opřela hlavu o rameno, zavřela oči a nechala čekání na odpověď od tváří, které ji neviděly, proměnit v tiché spočinutí na látce saka neznámého komisaře. Jeden z mladých policejních asistentů, které na místo činu přivolali, v hlídkovém voze následoval muže s dívkou v náruči a napadajícího na jednu nohu, kdesi na úrovni Vasova parku k němu dojel blíž, stáhl okýnko a požádal ho, aby se zastavil, otevřel zadní dveře a nasedl. Grens jenom něco zamumlal, ani se neotočil a šel dál. Ódinovou, Svatého Erika, Flemingovou. Pětiletá hlavička na jeho rameni, která jako by ještě ztěžkla, zavřené oči – důvěra, pomyslel si Grens, taková důvěra, jakou sám nikdy k nikomu neměl. Takový je to nejspíš pocit.

Mířil dnes stejně jako tehdy na kronoberskou policejní centrálu, vešel vchodem z Kungholmské ulice a vrátná v prosklené budce jako obvykle jen kývla na komisaře, který často zůstával v budově i poté, co ostatní pozhasínali světla a vypnuli počítače. Přespával ve své kanceláři pod tenkou dekou na pohovce potažené manšestrem, aby nemusel do svého pronajatého bytu na Sveině ulici, který znamenal samotu. Hrnek černé kávy z automatu vklíněného uprostřed chodby mezi novou kopírku a stařičký fax. Potom sedm kroků do jeho kanceláře. Pustil hudbu, jak byl zvyklý, vlastnoručně namixované písničky na kazetách, Siw Malmkvistová už zase zpívala jen pro něho, Tunna Skivor, 1960, v originále Everybody’s Somebody’s Fool. Posadil se na židli u psacího stolu, posouval nohy, překládal jednu přes druhou, poposedával, ale pohodlnou polohu nemohl nalézt, lehl si na pohovku a bez ustání se převracel.

Možná to bylo tím horkem, že nemohl najít klid.

Možná seděl a ležel na té prázdné schránce, čtyři centimetry široké a čtyři centimetry dlouhé.

Rychle vstal a vyšel z místnosti.

Všudypřítomný prach byl v chodbě patrnější než kdy jindy. Stiskem tlačítka vymámil z automatu další kelímek kávy, opět černé, pokračoval k výtahu a minul přitom kancelář té, jež vyžaduje odpovědi a má ho skrz naskrz přečteného.

„Ewerte?“

Nezastavil se.

„Nemám čas.“

Mariana rychle došla ke dveřím a zavolala na něho, zatímco mačkal horní červené tlačítko na panelu.

„Já taky ne.“

Přišla blíž.

„Ale chci vědět, o co jde.“

„Dozvíš se to. Později. Oba se to dozvíte, ty i Sven.“

„Vloupání? A nic se neztratilo? Ale já na tobě vidím, že…“

„Hermanssonová?“

„Jo?“

„ Později.“

Znovu se otočil k výtahu, který právě přijel.

„Čtyři vraždy, Ewerte?“

Nevzdávala se. Otevřel dveře a nastoupil.

„A teď ten samý byt? Tentýž vyšetřovatel? Který po návštěvě tam vypadá fakt… otřeseně – lepší slovo mě nenapadá…“

Dívali se jeden na druhého.

„Ewerte? Mluv se mnou.“

On ve výtahu, ona přede dveřmi.

„Měl jsem za to, že jsem tehdy udělal jen jednu chybu. Ale teď se ukázalo, že byly dvě.“

„Chybu?“

„Pustil jsem vraha – vždycky jsem o tom byl přesvědčený. Ale ukázalo se, že jsem ještě k tomu přehlédl jeden otvor v podlaze.“

„Vůbec nic nechápu.“

„A mně se to nelíbí, Hermanssonová. Nelíbí se mi nechávat věci nedořešené.“

„Co tím chceš říct?“

„Že se tahle záležitost zatím týká jenom mě.“

_______

O tři poschodí níž. Je tu chladněji, temněji, ale stejně prašno. Grens vystoupil z výtahu a došel k šedým dveřím, o něco širším než ostatní v budově. Archiv. Police, bedny, složky a čas, který v této budově strávil během čtyřiceti let života na stockholmské kriminálce, vyšetřovací složky věnované těm, kterým se říká pachatelé, a těm, kteří se nazývají oběťmi, jejichž život se po vzájemném setkání navždycky změnil. Jediné uličce, jediné polici v celém archivu se vždycky vyhýbal, upíral oči kamkoli jinam, jen aby o to místo nezavadil. Vyšetřování týkající se ženy, která byla celým jeho světem a která zmizela do svého nitra, když jí policejní vůz, za který on nesl odpovědnost, přejel hlavu. Teď už se toho pohledu nebál, dokonce měl odvahu se tu i zastavit. Stejně jako už měl odvahu navštěvovat ji na Severním hřbitově, vztyčil na jejím hrobě bílý kříž a nechal do něho vyrýt její jméno. Občas vzal konev zavěšenou na zrezivělém kohoutku a zalil vysokou rostlinu s jemnými kvítky, kterou na jejím hrobě zasadil, protože se mu líbilo její švédské jméno – láskovník. Ležela v hrobě stejně jako tady v hnědé archivační krabici. Anni Grensová, stálo na ní. Opatrně přiblížil konečky prstů k černým písmenům a ve vzduchu jimi opsal její jméno. Pak pokračoval dál, hlouběji do archivu, podél dalších polic plných jiných Anni.

Až k poslední místnosti úplně vzadu. Prosklené stěny.

Tam počkal u otvoru, jejž pootevřel muž jeho věku, a zpoza malých kulatých brýlí si ho přes sklo prohlížel.

„Chtěl bych se podívat na Ochranu svědků.“

Dokumenty, k nimž má přístup jen několik málo povolaných, o jejichž vydání je třeba žádat předem, a že mu je vydali, musí být zaznamenáno. Leží ve zvláštní místnosti mezi obzvlášť citlivými složkami uchovávanými na příkaz tajné policie, Interpolu a Programu na ochranu svědků.

„Komisař Grens? Vás jsem tu už dlouho neviděl.“

Archivář nevypadal právě potěšeně. Neměli se rádi a nikdy se na tom nic nezměnilo.

„Ochrana svědků, jak říkám. Starý případ, který nebyl nikdy uzavřen. Chtěl bych se na to podívat.“

Grens vytáhl z odpadkového koše pomuchlanou obálku a zachytil propisovačku zavěšenou na šňůrce u pultu. Na zadní stranu napsal archivační číslo a prostrčil ji otvorem k archiváři.

„Hm.“

„Nějaký problém?“

„Váš rukopis. Není právě čitelný.“

„Stojí tam…“

„Vidím, co tam stojí, Grensi.“

Archivář chvíli ťukal do klávesnice a hledal na monitoru.

„Jo…“

Několik dalších kliknutí.

„… to by tu mělo být.“

„Výborně. Tak…“

„Ale musíte se legitimovat. Znáte pravidla.“

Grens pravidla znal. Bylo to pokaždé stejné.

Přibližně v této chvíli se očekávalo, že zvýší hlas, krk a tvář mu zbrunátní a nakonec mu začne tepat v naběhlé žíle na levém spánku. Ale dnes ne. Ewert Grens se místo toho pomalu nadechl a položil svůj policejní odznak i identifikační průkaz na skleněnou misku před archiváře, který už pětatřicet let znal jeho jméno i tvář. A muž za sklem jako by se trochu zarazil – zklamaný z narušené rutiny a vynechaného konfliktu –, než se napřímil, narovnal si své kulaté brýle a odešel k bezpečnostním dveřím, které se s elektronickým zapípáním otevřely a vpustily ho do zadní místnosti bez oken. Po chvilce se vrátil se dvěma složkami, jednou modrou a jednou zelenou. Prostrčil je otvorem.

„Znáte pravidla, Grensi.“

„Znám.“

„Takže víte…“

„Vím – stejně jako když jste mi naposledy vydával dokumenty podléhající utajení –, že s nimi můžu pracovat, jedině když vám slíbím, že všechny okopíruju a rozešlu je do redakcí největších deníků.“

Vykročil.

„A samozřejmě slibuju, že to tak zase udělám.“

_______

Chodba, výtah, chodba.

A s každým krokem nazpátek z uzavřené archivační místnosti obě složky v jeho rukách narůstaly, těžkly, asi tak jako když drobné tělíčko spočine hlavou na rameni saka.

Automat na kávu. Třetí hrnek. Potom kancelář, Tunna Skivor a složky na stole.

Dlouho je pozoroval zdálky, prohlížel si je od otevřeného okna, pak od šatní skříně, chvíli z pohovky potažené manšestrem a nakonec od dveří, opřený o zárubeň.

Zůstaly ležet.

Ležely na místě a zíraly na něj.

Přistoupil blíž.

Položil dlaň na horní složku. Ruka se mu trochu chvěla, což se nestávalo často. Doufal totiž, že se k těm drobným nožkám a pachu, který se žádnému jinému nepodobá, nebude muset už nikdy vracet.

Otevřel desky a pohlédl na první stránku.

Modrá složka. Celkem tlustá. Číslo spisu zapsané tužkou, rukopis. V pravém horním rohu razítko, které kdysi bývalo úplně černé.

Program na ochranu svědků.

Ewert Grens se opřel o vybledlé opěradlo pohovky, přiložil si kelímek ke rtům a vzal do ruky čtyři sešité hromádky papírů.

Hlášení:

Sedm stran od Stockholmského policejního okrsku.

Vyšetřovací protokol:

Čtyři stránky od Technického oddělení.

Znalecké posudky patologů:

Osmadvacet stran ze soudní patologie v Solně.

Předběžné vyšetřování:

Čtyřiapadesát stran o vyšetřování, které on sám kdysi vedl a které naprosto ztroskotalo.

Rozhlédl se po místnosti. Tady ležela. Přesně tam, kde on teď sedí.

Manšestrový potah byl tehdy v mnohem lepším stavu než teď, proužky byly téměř neporušené a dívenka spala na provizorním polštáři z jeho srolovaného saka. Opravdu spala. Chrápala. Spala poprvé po několika dnech a několika nocích, byl si tím naprosto jistý.

Pondělí 23. října v 16.51 dorazil krim. insp. Grens do Dalaské ulice 74.

Seděl kousek od ní, snažil se porozumět, o čem z hlubokého spánku chvílemi mluví, několikrát ji užuž pohladil po tváři, ale pokaždé si to rozmyslel a místo toho jí jenom narovnal deku. Byl rozhodnutý udělat tentokrát všechno správně. Tak jako se to naučil během několikaměsíčního kurzu na americké vojenské základně FLETCH v jižní Georgii, kam byl společně s Erikem Wilsonem pozván americkou policií. O ochraně svědků se naučili všechno, co se naučit dalo. A nemělo to nic společného se švédskými zavedenými postupy – s těmi nejapnými pokusy přemísťovat odpadlíky ze zločineckých gangů z betonových předměstí Stockholmu do ubytovny s červenou fasádou u lesa mezi Bollnäsem a Ljusdalem. Nebo do jiných ubytoven u jiných lesů umísťovat klíčové svědky čelící výhrůžkám, kteří u výslechu konečně našli sílu popsat, jaké prožili peklo kvůli vydírání a bití. Dva dny. Tak dlouho to obvykle fungovalo. Než členové gangů v panice utekli zpátky na ulici a ke kriminálnímu životu, který tak dobře znali. Než se klíčový svědek sesypal, když v tichu a prázdnotě potkal sílící hrůzu ze smrti.

Podle štítku na dveřích bytu v něm bydlí rodina Lilajových. Byt sestávající z pěti místností a kuchyně byl prohledán. Ve všech místnostech se svítilo.

Americký model ochrany svědků. Grens ho okopíroval. Už před prohledáním bytu dívenku přemístili z kanceláře kriminálního komisaře do bezpečného domu hodného takového označení.

Muž sedí v předsíni na židli, mezi policí na klobouky a botníkem. Žena sedí na židli v kuchyni, poblíž stolu. Starší dcera leží na boku na posteli v ložnici A. Syn sedí na židli u psacího stolu v ložnici B.

Dívka, která ještě nepochopila, že zbytek její rodiny už neexistuje a už nikdy existovat nebude, si ze světa, v němž prožila svůj dosavadní krátký život, nesměla odnést vůbec nic osobního. Nic. Protože rozhodl, že bude žít dál.

Že přežije.

Proto se její minulost nikdy nesmí stát součástí její budoucnosti.

Mirza Lilaj, Diellza Lilajová, Eliot Lilaj a Julia Lilajová byli odvezeni na soudní patologii.

S pětiletou v náruči se vydal do části svého města, kterou ještě nikdy nenavštívil. Obchody s dětským oblečením. Hračkářství. Ekonomické oddělení během několika hodin schválilo výdaje, které nemusely být zaúčtovány ani nijak formálně zaznamenány. Nové oblečení. Nové boty. Nová čelenka. Měla takovou radost. Hlavně ze dvou panenek a červeného kočárku. Jako by to byly dárky.

Všichni prohlášeni za mrtvé v 18.23.

Všechno mělo zůstat nevystopovatelné.

Jako poslední z tašky, kterou s jistou dávkou pečlivosti v bytě zabalila jedna z policejních asistentek, vytáhl fotografii. Z profesionálního studia.

Světle modré pozadí.

Matka, otec a tři děti usmívající se do objektivu.

Mirza Lilaj, Diellza Lilajová, Eliot Lilaj a Julia Lilajová jsou zapsáni pod čísly 2003-369380, 2003-369381, 2003-369382, 2003-369383. K jejich identifikaci se ponechávají pouze tato čísla.

Kryt. Suterénní byt na Östermalmu ho připomínal ze všeho nejvíc. Během let, kdy byl u policie odpovědný za neexistující program na ochranu svědků, nechal vybudovat první bezpečný dům odpovídající americkým standardům. Když potom finance zamrzly a byly převedeny na jinou činnost, zůstal dům jediným svého druhu. Kryt zařízený jako malý hotelový komplex s kuchyňskými kouty, postelemi, televizemi a knihovnami plnými knih. Rozhodně si nikdy nepředstavoval, že tu bude bydlet někdo, kdo se ještě ani nenaučil jezdit na kole a už stačil přijít o celou rodinu.

Na základě zjištěných skutečností bylo určeno že:

těla Mirzy Lilaje, Diellzy Lilajové, Eliota Lilaje a Julie Lilajové utrpěla před smrtí průstřely hlavy odpovídající v protokolu otvoru 1, otvoru 2, otvoru 3, otvoru 4, otvoru 5, otvoru 6, otvoru 7, otvoru 8.

Proto pečlivě připravený program zpočátku nefungoval tak dobře, jak předpokládal. Představoval si dospělého svědka, který má být ukryt a chráněn až do soudního procesu a po něm s novým jménem, identifikačním číslem a novou minulostí převezen do jiné části země.

Tyto průstřely pravděpodobně vznikly dva dny před prohledáním bytu.

Připravil postupy, jak za pomoci dalších úřadů získat nová vysvědčení, jak vytvořit nové doklady o předchozích zaměstnáních, jak každý čtrnáctý den zaplatit v hotovosti veškeré náklady – nikdy nezanechat stopu ve světě, kde je každá transakce viditelná a každá informace se dá kdykoli a kdekoli koupit. Postupy, které musel narychlo rozšířit o znalosti, jak změnit údaje v rodném listu, jak získat doklady o kroužku plavání a důvěryhodné dokumenty dokládající návštěvu mateřské školy.

Všechna střelná poranění byla jednoznačně způsobena cizím zaviněním.

Ewert Grens zavřel modré desky a odsunul je na konferenčním stolku stranou. Informace související s osamělou přeživší dívkou. Místo toho vzal do ruky druhou složku, zelenou – informace o tom, co se s ní stalo potom. Žádné místo činu. Žádné průstřely. Žádná márnice.

Žádná smrt.

Vstal, sevřel desky pevně v rukou a začal přecházet sem a tam po místnosti.

Pětiletá dívka byla naživu. Přežila. Protože ji někdo nechal žít? Nebo protože ji někdo stačil schovat? Nebo se schovala sama? Skrývala se někde a naslouchala, jak jsou ti, na které spoléhala, jeden po druhém popravováni, a sama zatajovala dech, protože i když ničemu nerozuměla, chápala, že odhalení znamená jistou smrt?

Hledal odpověď, ale nenašel ji, protože dívka ji nedokázala zformulovat.

A teď toho věděl ještě míň.

Grens vyhlédl do dvora kronoberské policejní centrály, jak to často dělával. Slunce na obloze postoupilo, část chodníčků a některé lavičky se ocitly ve stínu, ale horko bylo pořád stejné. Opřel se lokty o parapet, naklonil se a vystrčil hlavu z otevřeného okna. Třicet stupňů. Bez klimatizace. Netěšil se na večer, na spánek ani na dvaadvacet stupňů, které předpovídali meteorologové. Říká se tomu tropická noc.

Zelené desky, pokračování jejího života. To, co bylo potom.

Sevřel je v prstech, nebyly silné. Ani neměly být.

Výpis z databáze s jejím novým jménem. Její nové identifikační číslo. Její nová minulost. Fotografie jejího nového vzhledu. Nová adresa, kontaktní osoba, poručník. Její nový život.

Ewert Grens odešel od okna a neexistujícího osvěžení a posadil se zpátky na pohovku. Zelená titulní strana složky, uprostřed obdélník orámovaný tenkou černou linkou.

Program na ochranu svědků.

Otevřel desky. A pak jenom tiše seděl.

Prázdný list papíru.

A za ním další.

A další.

Celou složku tvořily jenom prázdné bílé papíry.

Složka z chráněného policejního archivu, tlustá přesně tak, jak měla být – aby vypadala, že je tlustá přesně tak, jak má být, až se na ni podívá, a aby se zdála správně tlustá, až ji vezme do ruky.

Ale její původní obsah byl pryč. Někdo ho vyměnil za jiný.

Pokračování jejího života.

Někdo ho ukradl.

Prázdné papíry.

Přesně jako některé části jeho paměti.

Ewert Grens si vybavoval ten odporný zápach i tíhu jejího těla, ale na její jméno si vzpomenout nedokázal. Jenom na to, jak o ní přemýšlel, když se vedle ní probouzel v zabezpečeném bytě. Spala na úplně nové posteli a vypadala jako malá květinka se střapatými vlásky.

Jeho paměť teď byla stejně nepopsaná jako tehdy ta její.

„Kdo ještě přišel?“

„Přišel kam?“

„Na tvoje narozeniny.“

Vyslýchal ji opatrně. Každým dnem se o krůček přiblížil jejímu nitru. Nevybavovala si nic o přepadení, střelbě, vraždách. Dokonce ani nechápala, že její rodina je pryč. Všechno vytěsnila. Dítě, které extrémní trauma překonává tím, že si jednoduše dál hraje.

„Měla jsi přece narozeniny. Páté. A překrásný dort.

Takže kdo ti přišel popřát?“

„Máma, táta, Julia a Eliot.“

„A potom?“

„Nikdo.“

„Já myslím, že přišel ještě někdo.“

„Ne.“

„Jeden, dva, nebo možná i tři lidé, které jste možná ani nepozvali?“

„Nikdo nepřišel.“

„Ale když jsi…“

„Panenka. Ta s červeným svetříkem a bílými botičkami. Ewerte, dej mi ji. A ty si vezmi tu druhou, tu v modrých kozačkách. A posadíme se k domečku. Můžeš tentokrát bydlet nahoře a já budu dole.“

Všechno vytěsnila, odřízla. Čas její paměti měl nový začátek. Než o měsíc později zmizela z jeho života, objala ho a pošeptala mu do ucha, že je jí třicet dva dnů a pět let. Jako by těch pět let bylo něco úplně jiného.

Grens si vybavoval i vztek.

Byl nucený uzavřít jeden z mála případů, u kterých byl přesvědčený, že vraha našel, ale nemohl ho déle zadržovat.

Hajzla, kterého zatkl a zavřel do jedné z vazebních cel kronoberské policejní centrály – na dvaasedmdesát hodin, po které má ze zákona právo podezřelého zadržet, aniž by byl nucen předložit více důkazů. Hajzla, který to udělal a který během výslechů střídavě lhal, němě zíral na podlahu, bručel bez komentáře nebo se mu vysmíval, zatímco Grens s kolegy obrátili vzhůru nohama každý kout bytu a jen sledovali, jak nezadržitelně se jim krátí čas. Ten zatracenej hajzl, který si od lidí ve svém okolí nechal říkat King Zoltan, všichni z něho měli strach, a když uplynuly ony tři dny, jen se znovu vysmál nedostatku svědků a důkazů, byl propuštěn a z policejní budovy zamířil rovnou na letiště Arlanda, odkud odletěl a už se do země nikdy nevrátil.

Bezejmenná holčička viděla toho, kdo vraždil. Grens si tím byl jistý. Svědek v šoku, který možná jednoho dne pochopí. Kriminální technici při prohledávání místa činu zajistili vlasy a stopy moči v jedné ze šatních skříní v bytě – test DNA ukázal, že patřily jí. Ležela tam. Pomočila se. A měla z daného místa přehled nejméně o dvou vraždách, i kdyby dveře pootevřela jen docela maličko.

Ewert Grens došel k dokořán otevřenému oknu.

Vyklonil se ven.

A zakřičel. Jako smyslů zbavený.

Věděl, co to znamená.

Někdo sebral všechny dokumenty ze složky uložené ve zvlášť chráněném archivu, pročetl první složku s údaji z předběžného vyšetřování a pochopil, že existuje svědek. Pak pročetl druhou složku obsahující všechno, co se s dívkou dělo dál po dnech, které strávila s Grensem a v chráněném bytě. Někdo teď ví, jak vypadá, jakou novou identitu získala, v jakém městě bydlí, do jaké rodiny ji umístili. A ten někdo všechny dokumenty odnesl a nahradil je prázdnými papíry, aby se nic z toho už nikdo další nedozvěděl a on mohl dokončit vyvraždění rodiny a smazat tak poslední stopu.

Grens zakřičel znovu, zběsilý výkřik do horkého vzduchu na policejním dvoře.

Holčička, která mezitím vyrostla, je teď v bezprostředním nebezpečí.

Nebo už je možná mrtvá.

Část druhá

Bylo to dokonalé místo v jižním Stockholmu. Slepá ulička lemovaná ospalými tříposchoďovými domy z čtyřicátých let. Nájemníci s průměrnými švédskými příjmy, s průměrnou délkou života, s průměrným vzděláním, obvyklá směs mladých a starých, těch, co se tu narodili, i těch, kteří se přistěhovali později. Piet Hoffmann se dnes odpoledne rozhodl vyjít na obvyklou obchůzku opisující dvousetmetrový poloměr vnější chráněné oblasti proti směru hodinových ručiček. Zkontroloval osmnáct bezpečnostních kamer rozmístěných u vchodů, v garáži, na pouličních lampách, na střechách – všechny opatřené senzory pohybu, aby se nikdo za světla ani za tmy nemohl pohybovat venku ani uvnitř, aniž by zůstal zachycený na nahrávce. Porovnal poznávací značky aut, která tu ještě neviděl, s údaji databáze vozidel, databáze švédských občanů a v některých případech i s policejním trestním rejstříkem, do něhož si ještě pořád dokázal opatřit přístup. Porovnal včerejší mentální mapu – tu, k níž se nikdo jiný nedostane a do níž si zaznamenal formální cesty a neformální únikové cesty i kdo se kudy pohybuje – s tím, jak okolí vypadá právě dnes. Nenarazil na nic podezřelého, co by naznačovalo hrozící nebezpečí. Cestou ke vchodu do jediného výškového domu ve čtvrti se zastavil u kamery s číslem 14 a pootočil ji trošku doleva, aby oživil mrtvý úhel. Byt představující základnu se nacházel v osmém patře, výtahem to byla jen chvilka. Jednopokojový byt s kuchyňským koutem, to stačilo.

„Dneska končím. Je všechno v pořádku?“

Stál v miniaturní předsíni a díval se dovnitř na najatého strážného usazeného v jediné místnosti, obklopené mořem obrazovek. Sledoval živé záběry z bezpečnostních kamer a mezi tím si prohlížel zrychlené záznamy z minulé noci, aby se ujistil, že se nedělo nic, co by vybočovalo z obvyklého rámce.

„Všechno v pořádku, šéfe.“

Piet Hoffmann se naklonil k oknu vedoucímu do slepé ulice a vytáhl žaluzie, aby naposledy zkontroloval okolí. Nejdřív byt ve druhém poschodí, světlé záclony a mohutná stolní lampa mezi dvěma květníky na parapetu. Právě teď domov asi čtyřicetileté ženy, která byla umístěna v bytě s druhým stupněm ochrany a jedinou informací o ní bylo náhradní identifikační číslo. Když žaluzie trochu posunul, viděl vchod do vedlejšího domu, třetí poschodí s okny shora lemovanými červeným závěsem a množstvím svíček po stranách. Útočiště třicátníka, třetí stupeň ochrany. Byl postřelen a následně čelil dalším výhrůžkám smrtí od vlastních bratrů. A o dva vchody dál – teď už žaluzie otevřel úplně – za světlými, hustě nařasenými záclonami se ukrýval postarší pár poté, co svědčil u soudu proti gangu neslýchaně agresivních náctiletých na západním předměstí. Během čekání na nové identity a řešení nového trvalého bydlení platily tři okresy šestnáct tisíc korun za každý den, kdy všichni tito lidé žili pod profesionální ochranou. A neustálá přítomnost zkušených strážných v bytě tvořícím základnu, dokonalé technické vybavení, přiměřená výzbroj – to všechno stojí samozřejmě spoustu peněz. Ale ukázalo se, že pronajímat tímto způsobem chráněné byty – které sám koupil a zařídil, a zároveň přitom myslel na to, že musí být na jednom místě, aby k dohledu nad nimi stačil jediný zaměstnanec –, je pro firmu Hoffmann Security AB skvělý obchodní záměr.

„Ahoj, lásko.“

Z tohoto domu v jedné za starších částí Bagarmossenu to neměl domů daleko, ale už když vystoupil z výtahu a vykročil k autu, téměř automaticky vytáhl mobil a zavolal jí.

„Ahoj, miláčku.“

Měli se tak dobře. Vlastně líp než kdy dřív, dokonce měl pocit, že ani jako právě zamilovaný se necítil ve vztahu tak spokojený. Byli zpátky ve Švédsku a vedli skoro stejný život jako dřív. S jediným velkým rozdílem – už Zofii nelhal, už pro švédskou policii neinfiltroval zločinecké organizace, neriskoval kvůli jiným každý den a každou hodinu život svůj ani své rodiny. Panebože, dokonce vedl dál tutéž bezpečnostní agenturu – ale už netvořila jenom fasádu, za níž se skrývaly jeho skutečné infiltrátorské úkoly. Teď to byla skutečná firma, pro jejíž činnost využíval své mimořádné znalosti, které během života nabyl, a jejíž příjmy byly naprosto počestné.

„Zofie?“

„Ano?“

„Dělám si trochu… starosti.“

„To nemusíš.“

„Já vím – ale nedá mi to. Pořád to ve mně hlodá. Pořád. Co když…“

„Piete? Dobře mě poslouchej. Ona. Je. Naprosto. Zdravá.“

On, který se už dávno rozhodl, že nervozita je zbytečná a kontraproduktivní, on, který tolikrát přežil díky tomu, že byl vždycky lépe informovaný, lépe připravený než ti, které měl sledovat, pronásledovat, vymýtit. A potom – lékařská kontrola šestiměsíční dcerky. Úplně stačila k tomu, aby ho naprosto ovládl ten pekelný a zcela iracionální neklid.

„Má se umět otočit ze zad na bříško, z bříška na záda. Vytáhnout se z lehu do sedu, když se chytí mých prstů. Má žvatlat, najít očima hračku, kterou upustí, uchopit předmět oběma rukama. A Piete – to všechno přece umí.“

Dceruška. Pořád se v myšlenkách vracel k nemocniční posteli, kde Zofiiným tělem zmítaly porodní bolesti a on svíral její ruku ve své.

Každodenní život, Piete. Slíbil jsi, že už nikdy nebudeš infiltrovat zločince, už žádná smrt, chaos ani útěk.

Vzpomínal, jak se na něho dívala a jak krásně to dokázala popsat.

Tehdy se moje tělo rozhodlo pro ještě jedno dítě. Tak dlouho jsme se o to snažili a já nemohla otěhotnět. Mohlo to být věkem, to jsem věděla… ale nebylo. Klid, vědomí, že už nikdy nebudeme žít tak jako předtím. Uvolnila jsem se, Piete. A to děťátko, nevím, asi to zní trochu přehnaně, ale mám pocit, jako by skoro bylo jakýmsi symbolem toho všeho. Tvého slibu. Našeho nového života.

„Kvůli Hugovi ani Rasmusovi sis takové starosti nikdy nedělal.“

„Já vím, Zofie.“

„A ona je ve srovnání s nimi napřed, je bystřejší, než byli a jsou oni.“

„To taky vím.“

Ten užírající neklid, že lékař objeví něco jiného. Čeho si oni sami nevšimli. A nebylo to tím, že je dívka, ani tím, že se jedná o jejich nejmladší dítě. Šlo o něj, o jeho uvědomění, že nic není samozřejmé a všechno je konečné. Bylo o tolik snazší žít v době, kdy lhal tak dlouho, až zapomněl, jak vlastně pravda vypadá a jaký je to pocit v pravdě žít, kdy věřil, že navždycky posunul hranice, a nebyl si jistý, že ještě někdy přijde na to, kde končí lež a začíná pravda. Kdy zapomněl, kým vlastně je.

„Piete, uvidíme se večer.“

„Dej jí ode mě pusu.“

„Taky ti posílá pusu.“

Deset minut autem. To bylo všechno. Do Enskede, kde má každá vilka vlastní zahradu a ve vjezdu většinou zaparkovaná dvě auta. Domů. Nastěhovali se tam, už když byla Zofia poprvé těhotná.

Když zastavil, nesnesitelné horko ho znovu zcela obklopilo, i když měl stažená okýnka. V téhle zemi to bylo velmi neobvyklé – třicítky první týden v červnu a vlhkost vzduchu tak vysoká, že vůbec nepomáhá otírat si čelo a tváře už beztak vlhkým rukávem košile. Zaparkoval před zrezivělou brankou a zůstal ještě chvíli sedět, aby si užil nejlepší okamžiky dne.

Když povytáhl krk, zahlédl za rozbujelým živým plotem Huga. Fotbal s dětmi od sousedů, kolena zelená od trávy a zarudlé tváře. A za oknem kuchyně tušil kudrnatou hlavu – Rasmus sedí jako obvykle u stolu a hraje si se svými plastovými figurkami.

Piet Hoffmann vdechl horký a vlhký vzduch.

Samozřejmě se ho občas zmocnily pochybnosti.

Dveře k jinému životu přibouchl pěkně zprudka.

A někdy měl chuť je zase otevřít dokořán.

Znovu cítit to, co tehdy cítíval. Adrenalin, který prýští, prýští, prýští do celého těla a nedá se zastavit, divoce bušící srdce probouzející agresivitu.

Stávalo se, že se po něm minulost natahovala a předkládala mu na stůl své nabídky. A on pak večer, když chlapci usnuli, seděl se Zofií na pohovce a líčil jí, jak moc touží to ještě jednou zažít. Ne kvůli penězům. Ale kvůli adrenalinu, kvůli vzrušení. Zažít ten intenzivní pocit, že žije. Ti, kdo za ním přicházeli, většinou hledali jenom prostředníka. Garanta pro dvě strany. Naposledy šlo o obchod mezi výrobcem chemického amfetaminu v jižním Slovinsku a jednou z větších zločineckých sítí ve středním Švédsku. Měl být oběma stranám jenom zárukou, být přítomen jejich jednání a při první cestě působit jako osobní strážce. Nejtěžší bylo vysvětlit Zofii, jak moc frustrující je přenechat úkol, který chtěli svěřit jemu, nějakým ubohým břídilům, kteří nejsou zdaleka tak dobří jako on, a přesto si díky jeho odmítnutí rychle vydělají tak velké peníze.

Ale pokaždé, když se vrátil domů, tak jako teď, a čekalo ho setkání s Hugem a Rasmusem, si okamžitě uvědomil, že se rozhodl správně.

A s Luizou, jejíž pohled byl tak pronikavý a pevný.

Která za hodinu předvede, že umí žvatlat, otočit se i najít hračku.

Věděl přece, že každý další soud, každý další rozsudek by znamenal pořádně dlouhý trest. A než by tu mohl znovu takhle sedět a zpovzdálí pozorovat svoje synky, byli by už plnoletí a jeho novorozená dcerka by dávno chodila do školy.

Žádné takové úkoly, žádné zbraně, žádná smrt.

Jenom tohle.

Dům, domov, rodina.

To byl teď jeho život.

„Ahoj!“

Piet Hoffmann otevřel dveře, a ještě před dvěma roky by mu Rasmus přiběhl vstříc s otevřenou náručí. Teď byl jeho mladší syn zabraný do hry a ani neodpověděl.

„Rasmusi? Ahoj! Už jsem doma!“

„Jsem v kuchyni, tati!“

Přepadl ho pocit, jako by ho zrcadlo v předsíni pozorovalo. Otočil se, a hned to uviděl. Lísteček zasunutý mezi dřevěný rám a sklo. Žádná slova, jenom velké červené srdce uprostřed. Pokaždé ho to zahřálo, i po těch letech. Zofia takové lístečky tu a tam schovávala všude možně. Někdy jej objevil na polštáři, když odkryl přehoz, někdy v cestovní tašce, když si vybaloval v hotelovém pokoji, který je pokaždé zosobněním samoty, nebo v ledničce, když zvedl máslo. V jiných časech vnímal ty drobné a tiché projevy lásky jako naléhání a snažil se před nimi utéct. Teď po nich toužil. A byl zklamaný, když dlouho žádný nenašel.

Měl je tolik rád. Měl tolik rád ji.

Rasmus seděl u stolu v kuchyni, u zadní krátké strany, kde bylo vždycky jeho místo, ať bydleli na kterémkoli konci světa, v jakémkoli domě, kam je jejich otec zavedl. Osmiletá hlavička vzhlédla, když zaslechl kroky blížící se z předsíně, ale hned zase pokračoval ve hře s plastovou figurkou, která měla kulaté bříško a červený klobouk, modré nohy a žluté ruce.

„Ahoj, ty můj kloučku.“

„Ahoj, tati.“

„Co děláš?“

„Hraju si.“

„To vidím, ale na co si hraješ?“

„S touhle novou figurkou.“

„Aha, a…“

„Tati, ty tomu stejně nebudeš rozumět.“

Hoffmann se podíval na figurku s červeným kloboučkem a modrýma nohama, která odhopsala od všech ostatních na kraji stolu, dělala salta a tu a tam něco zamumlala, a pochopil, že jeho syn má pravdu. Opravdu té hře nerozuměl.

„Pan Brambora.“

„Cože?“

„To je jiná figurka, kterou mám, tati. Nahoře v pokoji. Není to tahle, ale je docela podobná. Takovouhle jsem ještě neměl. Super, ne?“

„Paráda.“

Mouka byla uložená ve skříňce, sůl na pracovní ploše, vajíčka, mléko a máslo v ledničce. Palačinky. Vždycky jistá volba.

„Máš hlad, Rasmusi?“

„Když je uděláš ve vaflovači, tak chci kostičkovaný palačinky.“

Vaflovač. Kostičkované palačinky. Začalo to minulý rok. Hoffmann ještě pořád nepochopil proč, jak na to přišli, ale když to takhle potřebují, aby neměli hlad, pak se dají palačinky klidně připravit i tak. Našel ve spodní skříňce vaflovač i kabel a pak otevřel okno a hlasitě zavolal:

„Hugo?“

Dutý úder botou do míče na druhé straně živého plotu a pak radostný jásot desetiletého chlapce, když míč přistál v podomácku vyrobené brance.

„Jo, tati?“

„Máš hlad? Dáš si palačinky?“

„Kostičkovaný?“

„Jo.“

„Tak to mám hlad.“

Piet Hoffmann už se chystal okno zavřít, ale rozmyslel si to, vyklonil se ven a zavolal znovu.

„A vy ostatní? Máte taky hlad?“

Dva spoluhráči, nebo možná protihráči v improvizovaném zápase, chtěli kostičkované palačinky taky a Hoffmann připravil tolik těsta, aby stačilo pro pět osob.

„Rasmusi, můžeš prostřít?“

„Hm.“

Jeho mladší syn nic nevnímal. Nový plastový panáček poskakoval v jeho prstech po stole. Pořád měl nějakého nového plastového panáčka z nějaké nové série. Poslední dva roky, když Piet Hoffmann pracoval v západní Africe a jednou za čtvrt roku se vracel domů, pokaždé myslel na to, aby v letadle nebo na letišti koupil právě tu nejoblíbenější figurku. A při další cestě zase novou, z nové série, kterou musí každé dítě mít.

„Tak jo, Rasmusi, prostřu sám. Jestli teď nemáš čas.“

„Za chvíli.“

„Ne, hned.“

„Jen si skočím na záchod. A pak připravím stůl.“

Rasmus vykročil, ale musel se rozběhnout. Vždycky to tak bylo – když nechal hraní a přistál zpátky v tomto světě, musel si často tam, kam teď mířil, pořádně pospíšit. Hoffmann se usmál. Že je dítětem tak naplno a žije v přesvědčení, že o realitu se postará někdo jiný, bylo dojemné a krásné. Vyndal ze skříňky pět talířů a skleniček. Nechtělo se mu čekat, až se Rasmus ze záchodu vrátí, a začal sám ze stolu figurky odklízet na třínohou stoličku vedle sporáku. A právě v okamžiku, kdy vzal do ruky figurku, která prý připomínala kohosi jménem Pan Brambora a v Rasmusově dětském světě uměla hodně vysoko skákat, ucítil Piet Hoffmann píchnutí v hrudi. Bylo to tak dávno. To píchnutí, které souviselo se srdcem a znamenalo varování před nebezpečím dřív, než stačil pochopit, v čem spočívá.

Díval se na figurku ve své dlani.

Potěžkal ji.

Nebyla plastová.

Potěžkal ji ještě několikrát, odhadoval nejméně tři sta gramů.

Pečlivě si ji prohlédl.

Odtrhl přilepený červený klobouček. A potom modré nožičky a žluté ruce.

Zdálo se to nemožné. A přesto – bylo to přesně tak.

Zachvátila ho hrůza. Strach.

Takhle si to rozhodně nepředstavoval, když toužil po adrenalinu, který prýští a prýští.

Držel v ruce granát.

Tvořený jádrem z tritolu a ocelových kuliček, aby docela jistě připravil o život všechno ve své blízkosti.

Jeho mladší syn právě svíral v ruce smrt převlečenou za hračku. A stalo se to u nich doma v kuchyni.

Byl rozzuřený.

Byl vystrašený.

Rozzuřený.

Vystrašený.

Jeho syn, který mu důvěřoval, důvěřoval celému světu, tady před chvilkou seděl a uvnitř svého vlastního světa, který pro něho byl tím nejbezpečnějším místem, si hrál se smrtí.

Ruční granát. Proměněný v hračku.

Piet Hoffmann jej držel v ruce, přejížděl palcem po jeho tvrdém povrchu, po hrbolu na horním konci. Malý, podlouhlý míček s ocelovým pláštěm, naplněný trhavinou a trubičkovým zapalovačem spojeným s úderníkem, který se v okamžiku odjištění vymrští proti roznětce, která každému, kdo se právě nachází v blízkosti, ponechává ještě pět, čtyři a někdy jenom tři vteřiny života.

Rozzuřený. Vystrašený.

Tentýž pocit vyjádřený dvěma způsoby.

Dřív to bylo o tolik snazší.

Pokaždé když pocítil zuřivost, vztek, a když k němu někdy pronikl i strach, vědomě je proměnil v ještě větší agresivitu. Psychologové ve škole a později v nápravném zařízení pro mládež i ve vězení tomu říkali impulzivní chování. A proto prý se chová násilně. Tím to ale vůbec nebylo. Násilí je jednoduše dobrý nástroj. Když se používá správně. A on ho tak používal. Ovládané násilí, k němuž docházelo naprosto přirozeně. Dokud to nezkomplikovala Zofia a děti. Dokud láska, pravda a důvěra celý život tak nezkomplikovaly a zároveň do něj nevpustily strach.

Strach, že ztratí ty, kteří jsou mnohem důležitější než on sám.

Pak zaslechl, jak Rasmus spláchl a vzápětí pustil vodu do umyvadla.

Piet Hoffmann granát nevědomky znovu potěžkal, pohyboval s ním na otevřené dlani nahoru a dolů, nahoru a dolů. V posledních letech na ně narážel čím dál častěji, pořád ještě dostával nabídky ke koupi všeho možného z černého trhu a právě ruční granáty se teď pašovaly ve velkém. A také měl stále spoustu očí i uší, kterým platil za pravidelné informace – znalosti, které měl jako bývalý kriminálník, i všechno, co znal z bezpečnostní branže, rychle ztrácelo aktuálnost. Pro něho však bylo rozhodující mít aktuální informace o všem, co se děje v tom druhém životě, na kterém on už se nikdy podílet nebude, ale po kterém občas zatoužil.

Kohoutek na záchodě pisklavě zaúpěl pokaždé, když byl puštěný naplno. A Rasmus to dělal vždycky, i když to měl zakázáno. Voda tryskala do umyvadla jako při prudkém lijáku a bylo proto jasně slyšet, když ji vypnul.

Ruční granáty takového typu, jaký Hoffmann právě svíral v ruce ve své vlastní kuchyni, se přes hranice pašují v krabicích po deseti kusech. Jsou určené k použití ve válce, ale když se ozbrojují švédští zločinci, představují samozřejmou volbu. Navíc jsou ideální pro malé armády kluků na předměstích, kteří nemají peníze ani žádný výcvik se zbraněmi a jde jim jen o to, aby vypadali chlapácky – naprosto bez ohledu na důsledky. Na rozdíl od střelných zbraní nevyžadují ruční granáty žádné znalosti, stojí jen pětistovku za kus a čtrnáctiletý kluk, který dostane svůj úkol, nemusí být u toho, když se to stane. Dojede k oknu, které určil některý z vůdců gangu, k němuž chce mermomocí patřit, mrští granát proti skleněné tabuli – a pak pokračuje na mopedu dál a jen poslouchá, jak strašně to uvnitř bouchlo. Ale nemusí se dívat, takže se nedozví, jaký je to pocit, když se každému, kdo je nablízku, trhají ruce a nohy od těla.

Od dveří na záchod se ozvalo cvaknutí zámku. A drobné nožky vykročily zpátky do kuchyně. Za tím, co Rasmus ještě stále považoval za hru.

„Tati… cos…“

„Pojď sem, Rasmusi. Posaď se tady vedle mě.“

„… to udělal! Tati! Zničil jsi moji novou figurku!“

Piet Hoffmann odtáhl židli vedle té, na kterou se sám posadil.

„Rasmusi, prosím, udělej, co říkám.“

Rasmus ho neposlechl. Doběhl posledních několik kroků ke stolu. Leželo tam všechno.

Klobouček, ruce i nohy nového panáčka.

Rozplakal se.

Slzy, veliké a mokré, takové, co se kutálejí po tvářích.

„Můj panáček… byl to můj panáček! Já to nechápu, tati. Proč jsi…“

Hoffmann – protože to sám sobě slíbil – žádné ze svých dětí nikdy neudeřil. Proto se také žádné z jeho dětí nikdy nepokusilo udeřit jeho. Ale teď to Rasmus udělal.

Osmiletou zaťatou pěstí.

Přímo do hrudi.

Piet Hoffmann očekával další ránu a rychle chytil chlapce za paži. Přitáhl jej k sobě a přitiskl přesně na místo, kam ho zasáhl. Objal ho pevně, ale zase ne příliš, až se jeho tělo nakonec uvolnilo.

„Promiň.“

„To nic.“

„Ale jo. Promiň, tati. Ale nechápu… vůbec to nechápu. Proč jsi to udělal? Proč jsi zničil…“

Znovu se rozplakal. Nový druh slz. Už nebyly rozzlobené ani zklamané. Byly jen smutné.

„Je mi to líto, Rasmusi, ale už si s tím panáčkem hrát nemůžeš.“

„Já ale chci. A je můj.“

„Odteď už ne. Je můj. Já se o něj teď postarám. Ale nejdřív mi musíš pomoct, Rasmusi. Přesně mi teď popíšeš, jak jsi k němu přišel. Odkud ho máš. Kdo ti ho dal.“

Rasmus se kousek odtáhl. Tak, aby viděl otci do očí.

„Zlobíš se.“

„Ne, nezlobím se.“

„Vidím to. A taky slyším. Máš takový hlas. Ale já jsem nic neudělal.“

Strach.

To bylo to, co jeho syn slyšel.

Střídavě se zuřivostí.

„Možná jsem trochu… naštvaný. Ale s tebou to nijak nesouvisí, Rasmusi. Zlobím se na někoho jiného.“

„A na koho?“

„S tím mi právě musíš pomoct.“

Rasmus sebou trochu trhl, tentokrát aby se vysvobodil. A Hoffmann ho pustil.

„Dobře. Pomůžu ti. Ale udělal jsi chybu, tati.“

„Chybu?“

„Ta figurka je moje. Protože na obálce bylo moje jméno.“

„Rasmusi – o čem to mluvíš? Na jaké obálce?“

„Na té, co byla ve schránce.“

„V jaké schránce?“

„V naší. Venku.“

Piet Hoffmann sledoval, jak jeho syn přistoupil k oknu a ukázal k brance a vjezdu. Na černou hranatou schránku s bílými kostrbatými písmeny. Napsal je Hugo v den, kdy se ve školce naučil podepsat oběma svými příjmeními.

KOSLOW HOFFMA

NN

„Když přijdu první domů, vždycky se do ní dívám. A skoro vždycky je tam všechno jenom pro vás. Ale dneska ne. Protože tam byl ten panáček. A na obálce stálo moje jméno. Pro Rasmuse a Huga. Tak to tam bylo. A Hugo si s takovými věcmi už vůbec nehraje. Takže je můj. Byl pro mě.“

„On ležel…“

Teď se k oknu přesunul i Piet Hoffmann. Dívali se na schránku společně.

„… v obálce?“

„Ano.“

„Jak?“

„Jak to myslíš?“

„Rasmusi, moc mi to pomůže. Jak tam ležel?“

„No vždyť jsem to už řekl. Ve schránce. V obálce. Jako když něco dostaneš. Copak ty nic nevíš, tati?“

Piet Hoffmann pohladil synka po tváři, po bradě, sevřel jeho hlavu oběma rukama a držel ji tak opatrně, jak člověk drží jen to nejvzácnější, co má.

„Půjdeme ke schránce, abych se na to podíval. Pověz mi ještě jednou, jak přesně to bylo, když jsi přišel domů a otevřel schránku. Než jsi zvedl to, co myslíš, že bylo pro tebe.“

„Nemyslím. Bylo to pro mě.“

„Rasmusi?“

Rasmus vzdychl. Trochu moc nahlas, teatrálně. Tak, jak si asi myslel, že se vzdychá, když má člověk vysvětlovat něco samozřejmého. Hoffmannovi se ten povzdech moc líbil. Jeho mladší syn se už trochu vzpamatoval.

„Vypadalo to jako vždycky. Různá pošta. Hlavně reklamní letáky. Myslím.“

„Ano?“

„Prolistoval jsem to. Všechno ostatní bylo pro vás. Pro tebe a pro mámu. A po straně ležela ta obálka. Otevřená, hnědá a…“

„Otevřená, Rasmusi?“

„Jako by se do ní už někdo díval. Nebo možná nebyla jen dobře zavřená? Hned jsem uviděl figurku, ale nejdřív jsem si přečetl, co stojí na obálce. Bylo tam moje a Hugovo jméno, žádné jiné. Takže jsem si přece směl tu figurku vzít.“

„Bylo tam ještě něco? Vedle té figurky?“

„Copak mě neposloucháš, tati? Spousta. Dostáváte pořád nějaký dopisy a různý věci a já to taky tak chci mít, až budu jednou mít svoji schránku, a…“

„Takhle to nemyslím. Leželo ještě něco v té obálce?“

„Něco kromě té figurky?“

„Něco kromě té figurky.“

Rasmus se odmlčel, přemýšlel, zahleděl se ke schránce a pátral v paměti po pohybech, které netušil, že by si měl zapamatovat. Snažil se, opravdu. Zatímco Hoffmann prožíval pravé peklo, které ho drásalo zevnitř, a snažil se nedat na sobě znát, kolik strachu nebo vzteku nebo všeho naráz v sobě skrývá.

„Nevím.“

„Nějaký lístek? Dopis? Nějaká zpráva? Něco, co by leželo vedle té hračky?“

„Vážně nevím.“

„Určitě, Rasmusi?“

„Vzal jsem si jen tu figurku. Nic jinýho jsem nechtěl.“

Piet Hoffmann došel s granátem v ruce po dlážděné cestičce k rezavé brance a černé schránce s bílými písmeny. Pryč od chlapce. I když to nebylo třeba. Teď už to věděl. Prozkoumal granát důkladněji a zjistil, že neobsahuje výbušné jádro. Ten, kdo granát proměnil v hračku a vložil jej do schránky rodiny Hoffmannových, chtěl jenom vyvolat strach. Aby fungoval, aby se aktivoval, musela by se část s pojistkami a úderníkem vyšroubovat, uvolnit místo pro zapalovač a pak našroubovat nazpátek. Bez toho je to jenom trocha natěsnaného tritolu.

Vyvolat strach, to byl skutečný účel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Minulosti neutečeš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.