Corina Bomann

DIE FRAUEN VOM LÖWENHOF

Mathildas Geheimnis

Copyright  ©  2018 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2018 by Ullstein Taschenbuch Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Translation  ©  2020 by Zuzana Soukupová

ISBN  978-80-249-4293-3

První část

1931

1. kapitola

Zmáhal mě spánek. Přede mnou ležel sešit, do kterého jsem chtěla něco napsat, ale ruce mi ospalostí ztěžkly. Neměla jsem sílu chopit se pera a přenést slova na papír. Vzduch ve třídě byl navzdory otevřeným oknům tak dusný, že by se dal krájet, a to byl teprve začátek června. Léto v roce 1931 přišlo brzy.

Mnohem raději bych byla někde ve stockholmském městském parku než na hodině slečny Nyströmové v Realskole. Mohla bych sedět ve stínu stromů a v klidu si uspořádat myšlenky, místo abych poslouchala jak vést domácnost a odrážela nevraživé pohledy spolužaček.

Jenže rodiče trvali na tom, že musím získat dobré vzdělání. Otec mě osobně přihlásil do téhle školy s vysvětlením, že jedině tak ze mě může něco být. V dnešní době se nemůžeš jen spoléhat na to, že najdeš dobře zajištěného muže, to byla jeho slova. Matka na něho vrhla trochu zvláštní pohled, ale pak i ona dodala, že jen krása dnes ke štěstí rozhodně nestačí.

Nechtěla jsem mařit jejich snahu tím, že bych snad chodila za školu. A teď, kdy od pohřbu matky uplynulo jen několik dnů, už vůbec ne.

Smrt zastihla Susannu Wallinovou v noci během spánku, tiše a nepozorovaně nechala její duši odejít na onen svět. Našla jsem ji ráno, když jsem si s údivem uvědomila, že je v domě nezvyklé ticho. Matka se pokaždé hned po probuzení vydávala do kuchyně, aby roztopila sporák a připravila snídani. Ani poté co nás opustil otec, tenhle zvyk nezměnila. Tentokrát to však bylo jinak. Když jsem vešla do jejího pokoje, abych ji probudila, spatřila jsem, jak otevřenýma očima zírá na strop. Nejdřív mě napadlo, že jen tak přemýšlí, ale když jsem se jí dotkla, zjistila jsem, že je strnulá a neuvěřitelně studená.

Pochopila jsem, že už jí žádný lékař nepomůže, a bylo mi, jako by se ve mně něco zhroutilo. Přesto jsem vyděšeně běžela pro doktora, který mi ale jen potvrdil hroznou jistotu. Vše, co následovalo poté, se mi propadlo do tmy zapomnění. Ani nevím, jak se mi podařilo oznámit tu smutnou zprávu pastorovi a sousedkám.

Za pár dní jsem si uvědomila, že ležím v posteli a v ruce svírám zapalovač, který kdysi patřil mému otci. Zřejmě jsem si ho vzala, když jsem si málem vyplakala oči. Vyzařoval teplo mé dlaně a zvláštním způsobem mě uklidňoval, ačkoli jsem toho o svém otci věděla jen velmi málo.

Tatínek vždy působil trochu nepřítomným dojmem a matka jako by snila o světě, do kterého jsem neměla přístup. Oba se však o mě obětavě starali. Nikdy jsem od nich nedostala jediný pohlavek. Někdy mi ale připadali jako figuríny z výlohy, které tu byly jen proto, abych nebyla sama.

Když pak otec jednoho dne náhle zmizel z mého života, nebyla jsem k utišení. Prostě se nevrátil domů. Matka počkala dva dny a pak se obrátila na policii. Vyhlásili pátrání po Sigurdu Wallinovi, ale bezvýsledně. Někdo policistům oznámil, že ho viděl na mostě v Gamla Stanu. Dalším vyšetřováním se zjistilo, že tam skutečně byl. Na zemi před zábradlím se našel jeho zapalovač. Byl pozlacený a ozdobený jemnou rytinou květů. Vždycky jsem ho obdivovala, když si s ním otec zapaloval své doutníčky. Ten jediný mi po něm zbyl.

Úřady celou věc dost spěšně uzavřely s tím, že skoncoval se životem skokem z mostu. Pátrání se rozšířilo i na okolní pobřeží. Jenže Baltské moře je hluboké a proudy odnášejí vše, co pohltí, daleko od břehů.

Po roce marného hledání byl otec prohlášen za mrtvého. Vzala jsem si ten malý zapalovač, protože matka o něj nejevila zájem. Bez velkého truchlení vyklidila ze skříní otcovy věci, jako by to byla záležitost, kterou je třeba uzavřít a veškeré její pozůstatky odstranit.

V zoufalství nad ztrátou otce jsem se utěšovala tím, že mi zůstala alespoň matka.

Teď jsem už neměla nikoho, kdo by mi mohl být oporou.

První dny po její smrti jsem si připadala jako tělo bez duše. Nic jsem necítila, nic se mě netýkalo. Byla jsem jen plná bolesti a smutku. Po nějaké době jsem začala znovu trochu přicházet k sobě, přesto mi bylo zatěžko žít dál. Často mě přepadaly záchvaty pláče, většinou ve velmi nevhodných okamžicích. Pak mi nezbývalo než někam zalézt, zmizet všem z očí. Celé hodiny jsem procházela jako stín naším žlutým domem v strmé ulici Brännkyrkagatan. Připadala jsem si odloučená od ostatních lidí, neboť všichni vypadali tak bezstarostně. Jedinou útěchou mi byl Paul, který mě pravidelně navštěvoval, aby se ujistil, že jsem v pořádku.

Hodiny, které jsem musela strávit ve škole, byly ovšem ještě horší než hodiny o samotě v prázdném domě.

Když zmizel otec, projevovali mi všichni soucit. Můj osud se jim zdál hrozný a spolužačky litovaly mě i mou matku.

A teď jsem se stala sirotkem. Otcovi rodiče už byli dávno po smrti a matka o mé babičce a dědečkovi nikdy nemluvila. V životě jsem je neviděla. Když jsem se na ně zeptala, prohlásila, že ani z její strany nemám žádné prarodiče.

Ve škole jsem neměla mnoho přítelkyň. Kromě Dagy se se mnou skoro nikdo nebavil. Spolužačky mi dávaly pocítit, že jsem sirotek. Když se na mě podívaly a pak naklonily hlavy k sobě, aby si mezi sebou něco špitaly, cítila jsem osten v srdci. Ztrátou rodičů jsem přišla o jakoukoli ochranu a zázemí.

Z letargie mě vytrhlo zaklepání na dveře třídy. Slečna Nyströmová vyzvala narušitele jejího výkladu, aby vstoupil. Pan Persson, ředitel naší školy, si krátce s učitelkou domácích prací něco pošeptal, pak se otočil a zahleděl se přes hlavy dívek přímo na mě.

„Mathildo Wallinová, můžeš jít se mnou, prosím?“ vyzval mě.

Ve třídě se hned ozval šepot, tu a tam i škodolibé zachichotání.

Srdce se mi rozbušilo. Zvedla jsem se a ostýchavě sklopila oči, ale pak jsem se napřímila. Věděla jsem, co si ostatní myslí. Byli přesvědčení, že teď, když nemám rodiče, musím odejít ze školy. Popravdě řečeno přesně to jsem očekávala i já.

Mé nitro svíral strach a obavy. Následovala jsem toho velkého a statného muže, jenž měl vždycky na krku motýlek a sako, které mu moc nepadlo. Do nosu mě uhodil závan jeho kolínské a pomády na vlasy, s jejíž pomocí se snažil zkrotit své nepoddajné černé vlasy. Vůně se za ním táhla jako závoj.

Do ředitelny jsme byly předvolány, jen když jsme něco provedly, nebo aby nám byla oznámena špatná zpráva. Naposledy jsem tam vstoupila, když jsem musela ředitele informovat, že mi zemřela matka, a proto několik dnů nebudu chodit do školy. Místnost byla dost velká a celá v hnědé barvě. Hnědé byly police, na nichž byly vyrovnány knihy vázané v hnědé kůži. Hnědé křeslo za hnědým psacím stolem. Pod ním hnědý koberec s béžovým vzorem. Ani dotek jiné barvy, která by narušovala důstojný ráz pracovny.

Když jsme vešli, očekávala nás tam vysoká paní oblečená do temně modrých elegantních šatů. Světlé vlasy měla stažené do uzlu a pár uvolněných pramenů rámovalo pravidelné rysy jejího obličeje.

„Dovolte, abych vás představil,“ pronesl ředitel a obrátil se k té cizí ženě. „Hraběnko, to je Mathilda Wallinová. Mathildo – hraběnka Agneta Lejongårdová.“

Hraběnka? Co tady dělá hraběnka? Podívala jsem se na tu dámu se zmatkem v očích. V pohádkách, které mi matka vyprávěla, měly hraběnky na hlavě diadém a na sobě stříbřité šaty. Tahle ale neměla ani klobouk.

Na její tváři se objevil úsměv. „Těší mě, že tě poznávám,“ pronesla a podala mi ruku. Nevěděla jsem, co mám udělat. Malé pukrle? Je to přece šlechtična! Už jsem začala krčit kolena, když se její ruka dotkla mé. Zároveň jsem si kladla otázku, co může chtít hraběnka od dcery účetního?

„Pojďte se posadit,“ vybídl nás ředitel.

„Je mi líto, že jsi přišla o matku. Navíc tak brzo po ztrátě otce,“ promluvila na mě hraběnka.

Nechápavě jsem se na ni podívala. Odkud to ví? Je snad z úřadu péče o sirotky? Nebo z dětského domova?

Zdálo se, že mi čte myšlenky, protože spěšně dodala: „Právě proto jsem tady.“

„Kvůli mému otci?“

Zavrtěla hlavou. „Kvůli tobě.“

Podívala jsem se na ředitele, ale pan Persson nehnul brvou. Vypadal jako divák, před jehož očima probíhá napínavé drama.

„Ještě nejsi plnoletá, což znamená, že potřebuješ poručníka,“ pokračovala hraběnka.

Zmocnila se mě panika. Takže přece jen je z úřadu péče o sirotky!

„Umím se o sebe postarat docela dobře sama,“ namítla jsem. „Když matka onemocněla, pečovala jsem o celou domácnost. A škola…“ Zarazila jsem se, protože jsem si uvědomila, že za školu se musí platit. Můj otec na ni sice dal peníze stranou, ale vzhledem k tomu, že nejsem svéprávná, nemůže být konto na mě převedeno.

Hraběnka vrhla rychlý pohled na Perssona a pak opět obrátila oči na mě. „Chodíš sem ráda?“

„Ano,“ odpověděla jsem a přistihla se, že si nervózně popotahuju rukáv blůzy.

„Pan ředitel Persson mi řekl, že jsi dobrá žákyně.“

„Lehce zaostává v ručních pracích a také ve fyzice by se mohla zlepšit. Ale je výtečná v aritmetice. A samozřejmě ve švédském jazyce, stejně jako v angličtině.“

„Chodíš na angličtinu?“ podivila se hraběnka.

„Ano, milostivá paní,“ přikývla jsem.

„Myslím, že to by se ti mohlo v dalším životě hodit. A že umíš velmi dobře počítat a psát, to jistě také.“

Proč se opatrovnický úřad zajímá o moje výsledky ve škole?

„Co to má znamenat?“ zeptala jsem se, než Persson a hraběnka mohli dál pokračovat v probírání mých známek. „Proč jste tady? Chcete mě strčit do nějakého útulku?“

Žena zvedla udiveně obočí. „Ne, to rozhodně nechci,“ odpověděla klidně. „Jsem tady, abych ti oznámila, že jsem byla jmenována tvou poručnicí.“

Zůstala jsem na ni zírat s otevřenou pusou. Tahle cizí žena, ještě k tomu hraběnka, že by měla rozhodovat o mém životě? Dokud nebudu plnoletá?

„Vím, že by tě ta zpráva mohla zaskočit,“ pokračovala hraběnka, „a nechtěla jsem, aby ses to dozvěděla až při otevření závěti.“

Nic jsem nechápala. Poručnice? Otevření závěti? Tahle žena, kterou jsem v životě neviděla, se má teď o mě starat?

„Proč?“ vyslovila jsem tu myšlenku nahlas.

„Na co se ptáš?“ zeptala se.

„Proč právě vy? Jaký důvod může mít hraběnka jako vy k tomu, aby se stala mou poručnicí?“

„Mathildo!“ zasyčel na mě varovně ředitel, ale hraběnka jen zavrtěla hlavou.

„To je v pořádku.“ Zhluboka se nadechla a pronesla: „Tvá matka to tak ustanovila.“

„Moje matka? Co máte společného s mou matkou?“

„Znaly jsme se. A velmi dlouho. Krátce po její smrti jsem obdržela od notáře dokument, v němž tvoje matka vyjádřila přání, abych se stala tvou poručnicí.“ Vytáhla z kabelky obálku a podala mi ji.

Otevřela jsem ji a vyndala úřední doklad. Hned jsem poznala matčin rukopis, hlavně její typické kudrlinky u písmen Ba R.Dopis byl opatřen datem 19. února minulého roku. Copak už tehdy tušila, že s ní není něco v pořádku? Věděla o svém slabém srdci? Pokud ano, tak to přede mnou dobře skrývala. Nikdy nepadlo jediné slovo o tom, že je snad nemocná.

U jedné řádky jsem se zastavila.

V případě mé smrti si přeji, aby hraběnka Agneta Lejongårdová převzala poručnictví mé dcery Mathildy.

„Proč to ale napsala?“ zeptala jsem se po chvíli. „Matka se o vás nikdy ani nezmínila.“

Najednou se mi tahle hraběnka zdála podezřelá. Co jestli mě někam prodá? Nebo se to stává jen v laciných milostných románech?

„Mathildo!“ ozval se ředitel. Jeho hlas zněl rozzlobeně. „Uvědom si, co to pro tebe znamená! Měla bys být za takový dar vděčná.“

„Ne, o dar v žádném případě nejde,“ namítla hraběnka. „Je mou povinností postarat se o tebe. Na Lejongårdu se budeš mít dobře a snad tam najdeš nový domov.“

Ta slova na mne dopadala jako kapky chladného deště. Budu muset odjet. A co se stane se mnou a Paulem? A s mým přáním postoupit na obchodní školu? S Paulem jsme snili, že bychom jednou společně vedli jeho firmu. On by vyráběl nábytek a já se starala o účetnictví, protože mi jdou počty podstatně líp než jemu.

S tím teď je konec. Nezbude mi než se zahrabat někde na venkově. Tahat trakaře s hnojem, dávat seno do stohů a večer se dívat, jak si lišky dávají dobrou noc. Žádné světly hýřící jazzové kluby, o nichž jsem četla a tajně snila. Žádný pulzující městský život. Budu vytržená ze všeho, co znám.

Cítila jsem, jak mi stoupají slzy do očí.

„A co když o to nestojím?“ ohradila jsem se vzdorovitě. Moje zlost byla nejmíň tak velká jako ledovec, který potopil Titanic.

„Mathildo!“ Ředitel Persson vypadal, že každou chvíli vyskočí ze židle. „Nemáš na vybranou!“

Hraběnka se na mě zahleděla. „Kdyby tvá matka nezemřela,“ zeptala se překvapivě mírným hlasem, „co bys dělala po škole?“

„Copak to není jedno?“ vzlykla jsem.

„Není, pro mě je to důležité. Já tě ještě neznám, Mathildo. Nevím, co si přeješ. A můžeš mi věřit, že moc dobře vím, jaké to je, když ti někdo brání splnit si svůj sen.“

Zůstala jsem na ni zírat.

Ředitel zafuněl. Jistě si myslí, že se chovám neuctivě, ale v tu chvíli šlo přece o mě, o můj život!

Kromě Paula jsem ještě nikomu neřekla, jaké povolání by mě těšilo. Většina děvčat snila o tom, že si najdou dobrého muže, který se o ně postará. Navštěvovaly Realskolu, aby se z nich staly vzdělané hospodyňky. Kdybych jim prozradila, jak hodlám naložit se svým životem, považovaly by mě za ještě větší podivínku než dosud.

„Chtěla bych jít na obchodní školu, abych mohla pracovat v nějaké velké firmě,“ slyšela jsem se, jak říkám. „Fascinují mě čísla. V každém případě chci mít vlastní příjem, vlastní byt a možná i automobil.“

Agneta Lejongårdová rozvážně přikývla a podívala se mi zpříma do očí. „To je dobrý cíl. Nevidím důvod, proč bys ho neměla dosáhnout.“

„Vždyť jsem sirotek a nemám na obchodní školu peníze,“ vyhrkla jsem. „A jestli odjedu někam na venkov…“

„No, Lejongård není na konci světa,“ usmála se hraběnka. „Kousek od něj je Kristianstad. A tam je i obchodní škola.“

Málem jsem namítla, že tam ale není Paul. Včas jsem se zarazila.

„Nemusíš se samozřejmě rozhodnout hned,“ pronesla hraběnka poté, co si mě ještě chvíli pozorně prohlížela. „Promiň, jestli jsem tě zaskočila. Měla bys ale vědět, že ti chci pomoct, abys své sny uskutečnila.“

Přikývla jsem. Mám snad na výběr? Ředitel Persson má pravdu. Moje matka určila tuto ženu mou poručnicí. Nemohla jsem ji tedy odmítnout.

„Tady je pozvánka k notáři na zítřejší dopoledne. Necháme otevřít závěť tvé matky. Budu tam s tebou.“ Hraběnka mi podala dopis, zvedla se a obrátila se k řediteli. „Uvolníte ji zítra z vyučování, že?“

„Samozřejmě, milostivá paní,“ vyrkl Persson a rychle se vztyčil.

„Dobře, tak se uvidíme zítra ráno,“ prohlásila hraběnka a rozloučila se se mnou.

Docela ráda bych věděla, kde se ve Stockholmu ubytovala, ale než jsem se stačila zeptat, už jsem zase stála na chodbě.

Zamyšleně jsem se dotkla obálky s dopisem. V očích mě stále ještě pálily slzy.

Pozvání na otevření závěti mé matky. Znělo to tak definitivně. Nejradši bych vyběhla ze školní budovy a schovala se doma. Ale to už se ozval zvonek a vzápětí mě obklopily spolužačky.

První ke mně běžela Daga. „Mathildo, co se děje?“ vyhrkla znepokojeně, když spatřila, jak mi žhnou tváře.

Strčila jsem dopis do kapsy sukně. „Nic, já… jsem trochu zmatená.“ Roztržitě jsem si otřela slzy z tváře. Ale Daga se nenechala oklamat.

„Dostala jsi nějakou špatnou zprávu?“ zeptala se, a když jsem jí hned neodpověděla, vyděšeně se nadechla. „Snad tě nevyhodili ze školy?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Já… já jsem se seznámila se svou novou poručnicí.“

„S nějakou protivnou tetkou z dětského domova?“

„Ne. S hraběnkou.“

Daga zůstala stát s otevřenou pusou. „Hraběnkou? Co ta má s tebou společného?“

Už jsem se jí chystala odpovědět, když jsem zahlédla, jak se k nám blíží další dívky ze třídy. Nesměly mě vidět plakat. Stejně už mě jistě do jedné pomlouvaly.

„Pojď někam, kde nás nikdo nebude rušit,“ pošeptala jsem přítelkyni a vykročila k malé zídce, která ohraničovala jižní stranu školního dvora.

2. kapitola

V noci jsem nervozitou nezamhouřila oko. Ruce a nohy mě brněly, jako kdyby mi po nich běhali mravenci. Ani ticho v domě mě nedokázalo uklidnit.

Nemohla jsem uvěřit tomu, co se dnes stalo. Zčistajasna se objeví nějaká hraběnka, aby se ujala chudé siroty? Zdálo se mi, že je to příliš krásné, než aby to mohla být pravda. Že by se mi to všechno jen zdálo?

Něco se odrazilo od okenní tabulky. Trhla jsem sebou. Nejdřív jsem si myslela, že jde jen o jeden z mnoha zvuků, které prázdný dům obzvlášť v noci vydával. Pak jsem ale vstala a přistoupila k oknu. Na chodníku přímo pod pouliční lampou jsem spatřila dobře známou postavu.

Otevřela jsem okno. Paul Ringström se právě chystal k druhému hodu, a když mě uviděl, zarazil se v nápřahu.

„Co tě to napadá objevit se tu tak pozdě?“ zeptala jsem se a znělo to rozhořčeněji, než jsem měla v úmyslu.

„Něco jsem zaslechl a chtěl jsem se tě zeptat, jestli to je pravda.“

Dokázala jsem si představit, od koho to asi slyšel. Daga svému bratrovi jistě všechno vyklopila. A Paul není jen tak někdo, už delší dobu zaujímá v mém životě pevné místo. Dalo by se říct, že je mým tajemstvím.

Seznámili jsme se, když jsem byla u Dagy na návštěvě. Chodila jsem k ní sice docela často, ale teprve před pár měsíci jsem si pořádně všimla i jejího staršího bratra. Během následujících týdnů jsem ho potkávala stále častěji, samozřejmě zcela náhodně, a on se vždycky moc snažil, aby mi předvedl, jaký je pozorný chlapec a že mě považuje za velmi milou dívku. Byl vtipný, díval se na mě se zalíbením a já jsem s ním měla pocit bezpečí a ochrany. Mladý muž, s nímž jsem si uměla představit svou budoucnost. A navíc skvěle vypadal. Díky práci v dílně svého otce měl široká ramena a silné ruce. A ještě nikdy jsem neviděla člověka, který by měl tak zelené oči! Při procházkách parkem jsem často zachytila pohledy, které na něj vrhaly kolemjdoucí dívky, a těšilo mě, že si jich nevšímal.

Netvořili jsme ještě opravdový pár, to by moje matka nedovolila, ale tu a tam se objevil pod mým oknem, hodil na ně pár kamínků, a když jsme měli příležitost, tak jsme si spolu povídali.

Teď když matka zemřela, mohla jsem ho prostě pozvat do domu. Jenže já se na to ještě necítila připravená. Kromě toho jsem moc dobře věděla, že sousedky mají oči jako ostříž. Hned by celá čtvrť věděla, že jsem pustila do domu mládence.

„Počkej, přijdu ven!“ zavolala jsem na něho.

Paul přikývl, ale ve světle lampy jsem na jeho tváři zahlédla trochu zklamaný výraz. Věděla jsem, že si moc přeje být se mnou o samotě. Já jsem se však obávala, že bych se mohla přestat ovládat a svolit k něčemu, co by pro nás oba nebylo dobré. Rychle jsem vklouzla do šatů a hodila si přes ramena matčin teplý vlněný šátek. Přes den už sice hřálo sluníčko, ale noci bývaly ještě dost chladné.

„Proč si nemůžeme popovídat v domě jako všichni ostatní?“ zeptal se, když jsem vyšla ze dveří.

„Ty víš proč,“ vyhnula jsem se odpovědi. „Nechci udělat nic, co by se mé matce nelíbilo.“

„Tomu rozumím, ale tvé matce by se nelíbilo, kdybys měla milého?“

„Ale ano, jednou jistě, ale stále mi opakovala, že v sedmnácti jsem na to ještě moc mladá.“

Pohlédla jsem mu do tváře. Světlo lampy dodávalo jeho pleti narůžovělý odstín, ale úplně změnilo nádhernou zeleň jeho očí. Teď se zdály být hnědé jako půda po dešti. Ale výrazně řezanou bradu, široké čelo a hezké klenuté obočí světlo naopak zdůraznilo.

„Já přece chci jen zajít do domu, nic víc.“ Povzdechl si. „Ale možná už naše přátelství brzy skončí.“

Vrhla jsem na něho vyděšený pohled. „Jak to myslíš?“

„Daga mi vykládala, že se tvou poručnicí stala nějaká hraběnka odněkud z okolí Kristianstadu. Je to pravda?“

„Ano,“ přikývla jsem a cítila, jak je mi kvůli těm slovům těžko u srdce. Když budu na Lejongårdu, tak ho nadlouho neuvidím. Velmi dlouho.

„Pak tedy odtud odejdeš.“

„Ano, ale…“ Zarazila jsem se. „Vlastně to tak úplně přesně nevím. Ještě jsme o tom nemluvily.“

Paul si nespokojeně odfrkl a založil ruce v bok. „Měla ses jí zeptat.“

„To je pravda, ale… byla jsem úplně vyvedená z míry. Ředitel si mě zavolal do pracovny a tam byla ona. Vyložila mi, že je majitelkou panství, a vyptávala se mě na mé sny.“

„No a jsem v těch snech i já?“

„Ovšem, ale to jsem jí přece nemohla říct, viď?“

Přistoupila jsem k němu a zvedla ruce, abych mu je položila na prsa. Pak jsem se ale zarazila, když jsem si uvědomila, že ztuhl jako kámen.

„Odejdeš,“ pronesl zachmuřeně a shrnul mi vlasy z obličeje. „Jedině že bys dokázala, aby se ta hraběnka tvou poručnicí nestala.“

Sklopila jsem hlavu. Jak ráda bych byla starší, abych si mohla dělat, co chci. Čtyři roky! Proč mi nebyly dopřány ještě čtyři roky s matkou? Vyčítala jsem osudu, že je ke mně tak nespravedlivý.

„Bylo to přání mé matky,“ vymáčkla jsem ze sebe. „Ale i kdybych odtud odešla, nemusíme snad ztratit jeden druhého… Byly by to přece jen čtyři roky.“

„Čtyři roky!“ Paulovy oči se rozšířily hrůzou. „To je strašně dlouhá doba, uvědomuješ si to? Nejsem si jistý, jestli dokážeme tak dlouho čekat. To už mi bude třiadvacet.“

„Co to s tím má společného?“ zeptala jsem se. „Mně bude za čtyři roky jednadvacet. V té době budeme ještě oba velmi mladí.“

„Ale…“ Paul se zarazil. „A co když si tě chci vzít za ženu?“

Podívala jsem se mu zpříma do očí. „Víš, že bez souhlasu poručnice se vdát nesmím.“

„No právě,“ opáčil.

Zavrtěla jsem hlavou. „Nemyslíš, že by se vyplatilo na sebe počkat, i když se to zdá jako dlouhá doba?“ Začínala jsem se na něho zlobit a musela se přemáhat, abych mluvila tiše, protože jinak by nás mohli zaslechnout sousedé. „Paule,“ donutila jsem se k milému tónu, „já přece nezmizím ze světa. Kromě toho, proč už teď mluvíme o svatbě? Mně je teprve sedmnáct a tobě devatenáct. Ani jeden z nás není plnoletý. Copak si opravdu myslíš, že tvoje rodina bude nadšená, když jim začneš vykládat o svých plánech na svatbu? A co tvoje učení? Neměl bys nejdřív získat výuční list? Nezapomeň na náš sen. Chceš přece svou vlastní továrnu na nábytek, nebo ne? A já musím ještě absolvovat obchodní školu, pokud ti mám vést účetní knihy.“

Vlastně jsem se vždycky jen smála, když jsme o tom mluvili. Paul Ringström a synové, výroba nábytku od roku 1936. Za pět let. To byla doba, kterou si Paul sám určil. Nejpozději za pět let chtěl mít svou vlastní firmu, která bude ještě větší a úspěšnější než dílna jeho otce. Ale možná za těch pět let na mě zapomene.

Paul rozpačitě zíral na špičky svých bot. „Já… já bych tě nechtěl ztratit,“ vymáčkl ze sebe.

„To se nestane!“ vyhrkla jsem a cítila, jak se uvnitř celá chvěju. „Přestěhuju se do Skåne jen na čtyři roky. Pak se k tobě zase vrátím. A postavím se ti po bok jako čerstvá absolventka obchodní školy.“ Na to jsem své dlaně položila na jeho ruce. Paul je uchopil a skryl je na svých prsou, jako by je chtěl zahřát.

Moc dobře jsem si uvědomovala, že těmi slovy zlehčuju tíhu odloučení, která nás čekala. Čtyři roky jsou celá věčnost. Za čtyři roky se toho může hodně stát.

„Tam ve Skåne bude mnoho mladých mužů, kterým se budeš líbit.“

„Nikdo není jako ty!“ namítla jsem. „Ale co zdejší děvčata?“

„Nechci žádnou jinou,“ prohlásil a políbil mé ruce. Pak se trochu rozpačitě usmál. „Víš jistě, že bychom neměli zajít dovnitř?“

Srdce se mi rozbušilo. Nebyl tu nikdo, kdo by mi to zakázal. Přesto jsem se k tomu nedokázala odhodlat. Později možná budu své zdrženlivosti litovat, ale teď jsem zkrátka nemohla.

„Úplně jistě,“ odpověděla jsem. „Ale to neznamená, že to někdy nemůžeme udělat.“

„Třeba ve Skåne? Až budu mít volno a přijedu za tebou?“ tázavě zvedl obočí.

„Proč ne? Nebo tě navštívím já. A pak se setkáme přesně tady.“

„A co když hraběnka tvůj dům prodá? Jako tvoje poručnice to může udělat.“

Jeho slova způsobila, že jsem se ještě víc začala bát toho, co mě čeká. „Však já už to nějak zařídím.“

Nahnula jsem se k němu a políbila ho lehce na koutek úst. Na to mě Paul vzal do náruče, přitáhl k sobě a políbil na ústa. To ještě nikdy neudělal. Tak pevně, toužebně, tak vášnivě! Vnímala jsem prudký pulz krve ve svém klíně, až jsem málem změnila své rozhodnutí. Ale pak jsem se od něho přece jen odtáhla.

„Budu ti psát. Každý měsíc.“

„To je málo,“ namítl a hlas mu vzrušením přeskočil.

„Každý týden?“

Usmál se. „To už je lepší.“ Strčil ruce do kapes kalhot a podíval se na špičky svých bot. „Pokud si to ještě rozmyslíš, tak mi dej vědět, ano? Jsem připravený čekat, ale musím si být jistý, že mě chceš.“

„Já tě chci,“ vyhrkla jsem a potlačila myšlenku, že na světě je jen málo věcí, kterými si člověk může být úplně jistý. Jako dítě jsem byla přesvědčená, že moji rodiče budou žít věčně. A teď, jen o pár let později, jsem oba ztratila. „Na tom se nic nezmění, slyšíš? A jakmile budu volná, skutečně svobodná, tak se vezmeme a nic nám v tom nezabrání.“

Paul přikývl a znovu mě prodce objal. Přála jsem si, aby mě ještě jednou políbil, ale on mě po chvíli pustil, aniž by se naše rty znovu setkaly.

„Měj se dobře, Mathildo! Budeme si psát,“ pronesl se smutným úsměvem a zmizel ve tmě.

„Měj se dobře, Paule!“ zavolala jsem za ním a trochu bezmocně zvedla ruku k pozdravu, jenže on se už neotočil.

Pojednou jsem se cítila strašně sama. Neudělala jsem chybu? Co na tom, kdybychom šli dovnitř? Jenže já měla strach, aby nás někdo nepomluvil. A aby se k hraběnce nedoneslo, že si pouštím do domu muže. Třeba by mě pak bez ohledu na přání mé matky strčila do sirotčince.

Ne, rozhodla jsem se správně. Náš čas s Paulem ještě přijde. A pak už nás nikdo nerozdělí.

Příští den jsem seděla v kanceláři notáře, kde mi bylo oficiálně oznámeno, že se Agneta Lejongårdová stává s okamžitou platností mou poručnicí. V jednom jsem musela dát hraběnce za pravdu – bylo by mnohem nepříjemnější, kdybych se to dozvěděla až tady. Přesto bych si ale přála, kdyby všechno zůstalo jako dřív. Kdy ještě žila matka a byl tu i můj otec. Škoda že nemám sourozence nebo prarodiče. Takhle jsem zůstala sama a jediný člověk, který mi nabídl útočiště, je cizí žena. Slíbila mi sice, že mi pomůže splnit mé sny, ale co když své slovo nedodrží? Nebo ho nebude moct dodržet?

Notář byl starý muž s šedivými kotletami, jaké se vidí už jen málokdy i u starší generace.

„Posaďte se, prosím, dámy,“ vybádl nás a zaujal místo za svým psacím stolem.

Podívala jsem se na hraběnku. To ráno působila trochu nepřítomným dojmem. Před budovou notářství jsme spolu vyměnily jen pár slov. Teď to vypadalo, jako by jí oči zastíral temný stín.

„Přečtu dnes, 2. června 1931, závěť Susanny Wallinové, rozené Korvenové,“ spustil notář, narovnal se v křesle a pokračoval: „Mojí poslední vůlí je, aby moje jediná dcera Mathilda získala veškerý můj majetek, což je dům, šperky a moje úspory v sumě pěti set korun. Podpis: Susanna Wallinová, rozená Korvenová.“

A to bylo vše. Žádný osobní vzkaz, nic. Notář přečetl testament tak, jako by šlo o nějakou cizí osobu, ne o moji matku. Nevěděla jsem, jak by závěť měla vypadat, ale očekávala jsem, že matka připojí ještě nějaký dopis, cokoli, co by mě mohlo utěšit. Její poslední slova však byla zcela věcná.

„Přijímáte toto dědictví?“ zeptal se notář, ale jeho slova ke mně doléhala jakoby z velké dálky. Věděla jsem, že bych teď něco měla říct, ale nedokázala jsem otevřít ústa. V hlavě mi vězela jediná myšlenka: Proč se se mnou matka rozloučila tak neosobně?

„Mathildo?“ pronikl k mým uším hraběnčin hlas a vytrhl mě ze smutného zamyšlení. Pocítila jsem dotek její dlaně na mé ruce. Trhla jsem sebou. „Nemusíš se rozhodnout hned, pokud se na rozhodnutí necítíš připravená,“ pronesla, a když se naše oči setkaly, stáhla svou ruku zase zpátky.

„Jsem připravená,“ prohlásila jsem trochu vzdorovitě a podívala se na notáře. „Přijímám dědictví.“

Notář přikývl a poté se obrátil na Agnetu Lejongårdovou: „Souhlasíte s tím jako zákonná poručnice?“

„Ano, souhlasím,“ odpověděla.

„Dobře. Hraběnko Lejongårdová, budete spravovat majetek vaší svěřenkyně, dokud nedosáhne plnoletosti. Připravím potřebné dokumenty a pošlu vám je.“

Notář posbíral všechny papíry, které měl před sebou rozložené, a zvedl se.

„Přeji vám vše nejlepší,“ pronesl a stiskl hraběnce a mně ruku.

Věděla jsem, že bychom teď měly odejít, ale nebyla jsem schopná udělat ani krok. Přestože jsme tu nebyly ani půl hodiny, cítila jsem se slabá a úplně vyčerpaná.

Hraběnka Lejongårdová mě uchopila za loket. „Pojď, Mathildo, půjdeme domů. Jsem si jistá, že šálek čaje ti udělá dobře.“

Když jsme opustily budovu, dopadaly na chodník kapky deště. Teplá letní sprška, která naplnila vzduch ostrou vůní svěží zeleně. Schovaly jsme se pod stříšku nad dveřmi.

Ještě štěstí že jsem byla na dnešek osvobozená z vyučování. Jinak nevím, jak bych to ve škole vydržela.

„Myslela jste to doopravdy?“ zeptala jsem se a zvedla oči na temná mračna, která pomalu plula modrou oblohou. Kapky deště byly tak velké, že byly vidět už několik metrů nad zemí.

„Co máš na mysli?“ zeptala se.

„To co jste včera řekla v pracovně ředitele. Že budu smět studovat na obchodní škole.“

„Nevím o ničem, co by ti v tom mělo zabránit. Kromě tebe samé.“ Agneta Lejongårdová se na chvilku odmlčela a pak dodala: „Vím, že máš strach. Ještě před pár měsíci se tvůj život zdál být uspořádaný a jednoduchý a teď… Víš, před mnoha lety jsem si prošla něčím podobným. Chystala jsem se stát malířkou, snad dokonce i proslulou. Snila jsem o tom, že moje obrazy ohromí Paříž i další města na celém světě. Jenže život si s námi zahrává a ne vždy bere ohled na sny. Běží kupředu a přináší nám nečekané zvraty. Jedním z nich byla smrt mého otce a bratra.“

Na chvíli jako by zatajila dech a pak se na mě smutně podívala. „Musela jsem se rozhodnout, zda nechám rodinný majetek napospas osudu, nebo převezmu odpovědnost za panství. Rozhodla jsem se, že na sebe vezmu ten úkol. A teď, po osmnácti letech, mohu říct, že jsem udělala dobře. Mám manžela, mám děti a Lejongård je mým domovem.“

Znovu se odmlčela a pak se na jejím obličeji objevil něžný úsměv. „Lejongård je velmi krásné místo. Všechno je tam zelené, kolem jsou hluboké lesy a široká pole. A koně. Pro děvče z města to asi nezní moc lákavě, ale ujišťuju tě, že je tam opravdu nádherně. Jakmile si u nás člověk zvykne, už nikdy nechce pryč.“

Tomu jsem nevěřila. Ale v tu chvíli jsem neměla sílu jí odporovat.

„Proč jste se předtím náhle odmlčela?“ zeptala jsem se místo toho.

„A co jsem měla říct?“ nechápala hraběnka a stále mi hleděla do očí.

„Vlastně ani nevím… Asi nic, zřejmě. Ale zdálo se mi, jako kdybyste o něčem přemýšlela. O něčem nepříjemném.“

Hraběnka se na mě podívala. Její oči působily stále ještě unaveným a smutným dojmem. Ráda bych věděla, proč.

„Myslela jsem na všechna ta otevírání závětí, při kterých jsem už musela být. Ve dnech, jako je ten dnešní, se mění životy, aniž by na tom člověk mohl něco změnit. Může to jen přijmout nebo odmítnout, ale život se změní v každém případě.“

„Váš život se změní kvůli mně,“ zkonstatovala jsem.

„Ano,“ připustila. „A tvůj život se změní kvůli mně. My obě, které jsme se až dosud neznaly, jsme teď díky tvé matce spojené. A musíme zjistit, co z toho může vzejít, je to tak?“

Přikývla jsem.

„Odkud jste vlastně znala moji matku?“ zajímala jsem se, protože tohle mi stále bylo záhadou. Jaký důvod měla moje matka k tomu, aby mě svěřila právě Agnetě Lejongårdové?

„To už je hodně dávno,“ pronesla hraběnka, čímž ale na moji otázku vlastně neodpověděla. „Jednoho dne ti budu celý příběh vyprávět, ale teď bychom se měly především soustředit na to, abys zvládla novou situaci. Všechny ty změny v nejbližší budoucnosti tě zaměstnají víc než dost.“

Ptala jsem se sama sebe, co mi to hraběnka zatím nechce vyprávět. Byly snad s matkou přítelkyně ze školy? Nebo něco jiného? Vycítila jsem ale, že mi o tom teď už víc neřekne, takže jsem si své otázky nechala na později.

Dlouhé minuty jsme stály ve vchodu, mlčky naslouchaly dešti a pozorovaly chodce, kteří probíhali kolem nás a snažili se chránit před deštěm novinami nebo deštníky. Nakonec déšť zeslábl. Mraky zmizely a sluneční svit rozzářil mokrou dlažbu.

„Půjdeme?“ zeptala se hraběnka posléze.

„Kam?“

„Do tvého domu. Slyšela jsi, že ti teď patří.“

„Ano, ale až za čtyři roky.“

„To neznamená, že tam nemůžeme jít už teď, ne?“

Po těchto slovech hraběnka vykročila. Nejraději bych ještě zůstala stát ve vchodu do notářské kanceláře, ale nakonec jsem ji dohonila a připojila se k ní.

K mému velkému překvapení mě v domě rodičů uvítala citronová vůně a cizí žena. Měla na sobě světlešedé šaty a vlasy stažené do uzlu. Nejspíš jí bylo mezi pětadvaceti až třiceti, byla štíhlá a dost hezká.

„To je Anna Grünová,“ představila mi ji hraběnka. „Bude tu s tebou bydlet jako tvoje guvernantka a pomůže ti s vedením domácnosti, než se přestěhuješ na Lejongård.“

Žena mi s přátelským úsměvem podala ruku. „Těší mě, že tě poznávám, Mathildo.“

Postřehla jsem v jejích slovech lehký přízvuk. Z jaké části Švédska asi pochází?

Trochu nejistě jsem jí oplatila stisk ruky. Vlastně jsem očekávala, že budu muset okamžitě odjet na Lejongård. A teď jsem dostala guvernantku? „Takže nemusím hned s vámi na panství?“

Agneta Lejongårdová zavrtěla hlavou. „Zůstaneš ještě čtyři týdny ve Stockholmu, dokud neukončíš školu. Poté začneš žít na Lejongårdu a já se postarám, abys získala vzdělání, které ti v budoucnosti umožní dosáhnout životního cíle, který sis vytkla. Ale teď bychom si mohly dopřát sklenici limonády a trochu se seznámit, co ty na to?“

Souhlasila jsem. Bylo toho na mě všeho moc, ale snad se s těmi změnami časem vyrovnám.

Během odpoledne jsme si toho hodně pověděly, i když na mou matku řeč nepřišla. Hraběnka zřejmě přesně instruovala guvernantku, jak se má ke mně chovat. Anna Grünová se velmi snažila, aby získala moji důvěru, a vlastně byla opravdu milá, ale já teď myslela jen na to, že má být jakousi mou dozorkyní, která mi bude nařizovat, co mám a nemám dělat.

Když se hraběnka nakonec zvedla a rozloučila se slibem, že mi bude psát, přepadl mě přece jen trochu strach. Ještě nikdy jsem nebyla sama v domě s cizím člověkem. I samota mi v tu chvíli připadala lepší. Teď si budu muset dávat pozor, co dělám, jak se tvářím a co říkám. Už jsem nebyla svobodná dívka, ale schovanka vydaná napospas vůli guvernantky a hraběnky Lejongårdové.

Ten večer se Paul neobjevil a já byla ráda, už kvůli guvernantce, která teď žila pod mou střechou. Pošlu mu zprávu a dohodneme se, kde se sejdeme. Slečna Grünová přece nemůže mít oči všude.

Ležela jsem v posteli a upřeně zírala na strop pokoje. Byl to zvláštní pocit mít někoho cizího v domě. Slečna Grünová mi samozřejmě nic neudělá, přesto jsem měla strach zavřít oči. Spánek a smrt dělají lidi stejně bezbrannými, řekl jednou můj otec. To mě jako dítě tak vystrašilo, že jsem pak nemohla usnout.

Nejradši bych vstala, šla do obýváku a pustila si nějakou z mých šelakových desek na starém gramofonu. Prostě jen tak, abych se mohla ponořit do hudby, která by mě udržela vzhůru. Nechtěla jsem ale probudit guvernantku.

Představa, že si tady může všechno prohlížet a dotýkat se věcí, které patřily mé matce, se mi vůbec nelíbila. Proč na tom hraběnka trvala? Vždyť jsem ty týdny po smrti matky zvládla docela dobře sama, tak proč to tak nemohlo ještě měsíc zůstat, než skončí školní rok?

Otočila jsem se a vytáhla zásuvku nočního stolku. Po krátkém hledání jsem nahmatala prsty chladný kov. Vzala jsem si otcův zapalovač a sevřela ho v dlani. Rychle se ohřál mým teplem, ale mně stačilo, že ho držím, aby se v mém nitru rozhostil uklidňující pocit.

Lehla jsem si zpět na polštář a snila o době mého dětství, kdy se všechno zdálo tak jasné a uspořádané a kdy jsem netušila, co je to utrpení. Viděla jsem se, jak se s rodiči procházím po parku. Matka v nádherných růžových šatech a s nimi sladěném klobouku. Otec má na sobě nedělní oblek. Skoro se mi zdálo, že cítím teplo oněch dnů. Ne jas slunečního svitu, nýbrž niterné teplo zázemí a spokojenosti. Byla jsem tehdy tak šťastná! V šesti nebo sedmi letech jsem byla ještě malá holka, ale už jsem si představovala, jak jednou budu jako moje matka – v krásných šatech, krásném klobouku a s dobře vypadajícím mužem po boku.

Mé myšlenky zalétly do budoucnosti. To jsem byla už já ta krásná žena v růžových šatech a Paul mužem, který mě doprovázel. Snad přece jen není všechno ztraceno. Paul slíbil, že na mě bude čekat. Já jsem slíbila, že počkám na něho. A že mu budu psát. Až skončím obchodní školu, tak mi snad hraběnka dovolí, abych se vdala.

Přesně to Paulovi řeknu, až ho zase uvidím. Že se vezmeme ještě dřív, než se stanu plnoletou. To se povolovalo, protože v takovém případě byla žena předána pod ochranu muže. Jistě proti tomu nebude nic namítat. A já taky ne.

„Mám ještě měsíc,“ pošeptala jsem zapalovači a pak se mi zavřely oči.

3. kapitola

Pevněji jsem sevřela ucho kufru a rozhlédla se po nástupišti. Můj pohled zavadil o plakát s reklamou na ústní vodu. Už tu nejspíš visel delší dobu, protože barva byla vybledlá nejen na okrajích. Dáma v malém kloboučku s úsměvem předváděla láhev, jejíž obsah sliboval „dokonalý dech“. Vzduch byl dusný a ze železničního náspu sem doléhalo hlasité vrzání cvrčků.

Vlak, který mě přivezl do Kristianstadu, už dávno odjel, ale já se dobrých deset minut nemohla přimět k tomu, abych nádraží konečně opustila. Bylo mi, jako bych musela projít bránou, za níž mě čeká nehostinná cizí země.

Trochu jsem litovala, že už se mnou není moje guvernantka. Za pár dní se vrací zpátky do Německa. Slečna Grünová byla milá, ale přísně dbala na to, abych dodržovala pravidla, která stanovila hraběnka. Paul mě sice několikrát během té doby navštívil, ale když nás guvernantka jednou přistihla, už se k našemu domu neodvážil. Přesto jsem mu stačila říct, co jsem měla na srdci. Naposled jsme se viděli krátce před mým odjezdem, když jsem řekla Anně, že jdu navštívit Dagu.

Nakřáplý hlas z tlampače ohlásil příjezd dalšího vlaku a já sešla ze schodů a zamířila k východu z nádraží. Proti mně šlo několik cestujících, kteří spěchali k přijíždějícímu vlaku, já je však sotva vnímala.

K mému velkému překvapení mě venku u trochu zastaralého vozu neočekával šofér v leteckých brýlích a s kšiltovkou na hlavě. O kapotu motoru se ležérně opírala Agneta Lejongårdová osobně. Přes vlasy, které měla stažené do uzlu, si uvázala šátek slézové barvy. Byla elegantně oblečená do kostýmu stejné barvy jako šátek a na saku se jí třpytily stříbrné knoflíky.

Když mě uviděla, trhla sebou. Odpoutala se od vozu a šla mi vstříc. Jak dlouho už tady na mě čeká?

„Vítej, Mathildo,“ zvolala a podala mi ruku. „Jaká byla cesta?“

„Příjemná, děkuji,“ odpověděla jsem a uchopila její silné, ale přesto měkké a pěstěné prsty. Mlčela jsem a nevěděla, co mám říct. Hraběnka si mě pozorně prohlížela.

„Už jsem se bála, že jsi zmeškala vlak,“ řekla nakonec.

„Já… já jsem potřebovala ještě chvilku…,“ vymáčkla jsem ze sebe.

Hraběnka přikývla. „Tomu rozumím. Vždyť jsi musela opustit všechno, co znáš. Ale uvidíš, že se ti na Lejongårdu bude líbit.“

Po těch slovech mi vzala kufr a položila ho na zadní sedadlo vozu. Pak otevřela dveře spolujezdce. „Posaď se! Počasí nám naštěstí přeje, takže můžeme jet se staženou střechou.“

Když jsem nastupovala, pochopila jsem, že už se žádný šofér neobjeví. Asi jsem se na ni podívala dost udiveně, protože když si sedla za volant, zeptala se: „Děje se něco?“

„Ne, jen jsem si myslela…“

„Že nebudu řídit já?“ Agneta zaklonila hlavu a zasmála se. „Nejsi sama, koho to překvapuje. Už řídím mnoho let. Dělá mi to radost, zvlášť na místních cestách, kde jen málokdy potkáš jiný vůz, takže na to můžu pořádně šlápnout.“

„A váš muž?“

„Ten taky řídí.“ Hraběnka se na mě zahleděla s výzvou v očích. „Chceš se to taky naučit? Můžu ti ukázat, jak se to dělá, kdybys chtěla.“

Slovo Ne, kterým jsem chtěla odpovědět, mi naštěstí uvízlo v hrdle. „Ale…“

„Myslíš, že ženy nemohou něco takového zvládnout?“ S úsměvem otočila klíčkem v zapalování, načež se motor s bručením a vibracemi probral k životu. V příštím okamžiku se vozidlo dalo do pohybu.

Opustily jsme Kristianstad a vyjely na širokou polní cestu. Kromě vozu mlékaře jsme nepotkaly jiné motorizované vozidlo, ale minuly jsme povoz tažený koněm, jehož kočí spal na kozlíku. Byla jsem zvědavá, jestli Agneta zatroubí, aby ho probudila. Ve Stockholmu by si jistě někteří řidiči nenechali ujít příležitost toho staříka vyděsit. Ale ona jen prostě projela kolem.

Když jsme se ocitly v malém lesíku, opřela jsem se na sedadle a zavřela oči. Pomalu ze mě začalo opadávat napětí, které mě celou cestu svíralo. Teď jsem se cítila uvolněně a vítr jemně hladil mou tvář. Na chvíli jsem dokonce dokázala potlačit strach z budoucnosti, z neznámého Lejongårdu, z nejbližších let mého života. Třeba to tu přece jen nebude tak hrozné? Město, Paul a Daga mi budou hrozně chybět, ale snad se navzájem jeden druhému neztratíme. Poštovní úřad tady každopádně existuje. A až skončí můj zdejší pobyt, tak se vrátím a budu jim jistě mít co vyprávět.

Stále mi ale zůstávalo záhadou, jaké spojení bylo mezi mojí matkou a hraběnkou. Celou dobu jsem si tím lámala hlavu, ale od slečny Grünové jsem nedokázala nic vyzvědět.

Když se vůz zastavil, otevřela jsem oči. To už jsme na místě?

Před sebou jsem spatřila velkou bránu a za ní alej stromů lemující dlouhou cestu, na jejímž konci se tyčil nádherný, zářivě bílý panský dům.

S překvapením jsem se obrátila k hraběnce. „Na co čekáme?“ zeptala jsem se, protože jsem nechápala, proč nepokračujeme v cestě. Nebo tohle není Lejongård, ale nějaký jiný panský dům?

„Chtěla jsem ti dát možnost, aby sis mohla dům prohlédnout odtud,“ prohlásila hraběnka. „Sama vím, že člověk často tyhle první dojmy moc nevnímá.“

„Tohle je tedy Lejongård?“

„Ano, panský dům. A přední část zahrady. Pole, kolem kterých jsme jely, patří také k panství, stejně jako stáje a pastviny. Jestli budeš chtít, můžeme si pak udělat ještě výlet do vesnice. Chci, aby ses tady se vším seznámila a věděla, kde co je.“

Upřela jsem oči na dům. Přestože byl od nás ještě dost daleko, vypadal mohutně a impozantně. A zároveň cize. Kromě toho mi připadal osamělý. Z města jsem byla zvyklá, že všude kolem jsou sousedé. Někdy se zdálo, že se ve Stockholmu domy doslova choulí k sobě, což propůjčovalo ulicím útulný vzhled. Tady ale stál jen majestátní panský dům, vedle kterého se krčily hospodářské budovy jako nějací poddaní.

* * *

Zastavily jsme na prostranství před venkovním schodištěm. Motor zmlkl a jediné, co jsem teď slyšela, bylo cvrlikání ptáků.

Ve dveřích se objevila mladá žena v šatech služebné. Seběhla dolů a udělala malé pukrle. „Můžu vám pomoct se zavazadlem, milostivá paní?“ zeptala se, ale hraběnka to odmítla.

„Děkuji, Siljo, myslím, že si slečna Mathilda jistě může svůj kufr odnést sama.“

Děvče znovu udělalo pukrle. „Jak si přejete, milostivá paní.“

„Počkej, Siljo, mohla bys říct paní Bloomquistové, aby připravila něco malého na posilnění našeho nového člena rodiny?“ Otočila se ke mně. „Máš určitě hlad, viď?“

Už už jsem to popřela, ale při zmínce o jídle se můj prázdný žaludek zřetelně ozval.

„Ano, velký,“ vyhrkla jsem.

„Dobře! Slyšelas, Siljo. Paní Bloomquistové jistě zbyl nějaký kousek jejího skvělého koláče. A možná ještě najde i něco jiného, čím by mladou dámu potěšila.“

Služebná udělala další malé pukrle a zmizela. Vystoupaly jsme po schodech a vešly do vchodových dveří. V hale jsem se s úctou zastavila. Guvernantka mi sice vykládala o tom, jak nádherný je panský dům, ale moje představivost si vše malovala prostší než to, co jsem teď spatřila. Rozložitý lustr svítil mnohem jasněji, mramorové desky na podlaze se víc blyštěly a barvy koberce, který vedl ke schodišti, byly podstatně výraznější. Zaklonila jsem hlavu a měla pocit jako malé dítě, které poprvé vstoupilo do cukrárny.

„Tohle všechno bude od nynějška tvůj domov,“ prohlásila hraběnka a opsala rukou kruh. „Nenech se odstrašit tou vší štukaturou a zlatem. Moji předci to tak měli rádi a i dnes se to v našich kruzích očekává. Ale je to jen dům a já doufám, že se tu brzy budeš cítit jako doma.“

Nevěděla jsem, co mám na to říct. Stane se tenhle přepych někdy mým domovem? Nedokázala jsem si to představit. Byla jsem tady, protože jsem neměla jinou možnost než následovat svou poručnici.

Zůstala jsem stát před dvěma obrazy, které visely nad schodištěm. Zobrazovaly muže a ženu, kteří na mě shlíželi ze svých rámů. Žena byla oblečená do šatů krémové barvy a vlasy měla nakadeřené do volných vln. Bledá pleť a modré oči jí propůjčovaly poněkud chladný vzhled, přestože byla překrásná. V ruce držela dopis. Muž měl široká ramena, působil robustně a přes svoji výšku trochu podsaditě. Měl tmavé vlasy a hnědé oči a na rtech mu pohrával lehký úsměv. Stejně jako žena i on byl zachycen v přibližně stejném věku, v němž byla nyní Agneta Lejongårdová.

„Můj otec a matka,“ vysvětlila mi hraběnka. „Namalovala jsem oba obrazy, když má matka zemřela. Otec byl v té době po smrti už mnoho let.“

„Ty obrazy jste namalovala vy?“ užasle jsem se zeptala. Pamatovala jsem si samozřejmě, že mi vyprávěla o svém snu stát se malířkou. Ale nenapadlo mě, že je tak dobrá.

„Ano, já. Těžko uvěřit, co?“ Hraběnka se potutelně usmála.

„A proč jste oba nezvěčnila společně na jednom obraze?“ vyptávala jsem se dál, stále ještě ohromená tím, jak působivé obrazy hraběnka vytvořila.

Vrhla na mě poněkud zvláštní pohled. „Měla jsem pro to své důvody,“ odpověděla vyhýbavě. „Ale teď bychom se měly podívat na tvůj pokoj.“ Otočila se a vykročila na schodiště.

Chodbou zdobenou starými malbami a malými lampičkami nám kráčel vstříc mladý muž. Lépe řečeno téměř do nás vrazil.

„Ingmare!“ zvolala hraběnka překvapeně. „Neměl jsi být dole?“

Mladík přibližně mého věku na mě zůstal zírat a dělal, jako by neslyšel.

„Ingmare?“ zopakovala.

„Promiň, matko,“ řekl a zatřásl hlavou, jako by se chtěl zbavit nějaké neodbytné myšlenky. „Jen jsem něco zapomněl.“

„No, když už jsi tady… Mathildo, dovol, abych ti představila svého syna Ingmara. Ingmare, to je Mathilda.“

„To je to děvče, o kterém už celé týdny bez přestání mluvíš?“ nadhodil a lehce se uklonil. „Těší mě, že tě poznávám, Mathildo.“

Měla jsem mu podat ruku a prohlásit, že potěšení je i na mé straně, ale zmohla jsem se jen na přikývnutí.

„Nevíš, kde je Magnus?“ zeptala se hraběnka.

„Kde asi?“ opáčil Ingmar uštěpačně. „Asi zase sedí pod nějakým stromem s elfy a spřádá ty svoje historky.“

„Víš přece, že nemám ráda, když mluvíš takhle opovržlivě o svém bratrovi.“

„On moc dobře ví, co si o něm myslím,“ namítl. „A když je to jedno jemu, tak by to mělo být jedno i tobě.“

Hraběnka nespokojeně zavrtěla hlavou. Nedokázala jsem potlačit úsměv. Právě toho chtěl asi dosáhnout, protože se na jeho tváři objevil spokojený výraz.

„Až uvidíš Magnuse, tak mu řekni, že bych ho chtěla představit našemu novému přírůstku do rodiny.“

„Dobře. Pokud se mezitím nepropadl králičí norou a nepronásleduje ho Srdcová královna.“

„Alenka v říši divů,“vyklouzlo mi.

Mladík to potvrdil přikývnutím, a dřív než ho jeho matka mohla znovu vyplísnit, běžel dál.

„Obávám se, že si na Ingmarovy způsoby budeš muset zvyknout,“ upozornila mě hraběnka. „Má na všechno prostořekou odpověď. Jestli se někdy strefí i do tebe, tak si z toho nic nedělej.“

Málem mi uklouzlo, že se mi jeho způsoby líbí, ale včas jsem se kousla do jazyka.

Za okamžik jsme se zastavily před jedněmi z dlouhé řady dveří.

„V tomhle pokoji jsem bydlela jako mladá žena,“ prohlásila hraběnka. „Pak jsme ho ale zrenovovali, takže se nemusíš obávat, že by tě tu pronásledovali nějací duchové minulosti.“

Otevřela dveře a o krok ustoupila.

Ucítila jsem sladkou vůni mýdla a květin. Také moje matka tak často voněla, hlavně ráno, když si koupila nové mýdlo a umyla se jím. Ta vzpomínka mě donutila na moment se zarazit. Přepadl mě bláznivý pocit naděje, že na mě tady, v tomhle pokoji, čeká maminka.

V místnosti ale nebyla živá duše. Zato tu stála nádherná postel s růžovými nebesy a načechranými růžovými pokrývkami. Naproti jsem objevila malý toaletní stolek a u stěny vedle dveří velkou bíle natřenou šatní skříň. Růžová barva postele se opakovala i na tapetách, zatímco záclony, které byly staženy saténovými stuhami, měly jemný nazelenalý tón. Hraběnka má zřejmě ráda pastelové barvy.

Místnost mi připadala jako komnata malé princezny. Můj pokoj ve Stockholmu byl ve srovnání s ní holý a prostý. Tady byl všechnen nábytek zdobně vyřezávaný. Jak starý asi může být?

„Doufám, že se ti líbí?“ prohodila hraběnka.

Přikývla jsem.

„Dobře. Tak se tady pohodlně zařiď a neboj se mi říct, kdybys měla nějaké přání.“

„Děkuju,“ vymáčkla jsem ze sebe přiškrceným hlasem. Pokoj byl překrásný a vůbec jsem nemohla pochopit, že by mi měl od této chvíle patřit. Zároveň se mě ale zmocnila touha po mém starém domově.

„Hraběnko, já…,“ začala jsem, když už se obracela ke dveřím.

„Říkej mi jednoduše Agneto,“ přerušila mě. „Co máš na srdci?“

„Řekla jste služebné, že jsem nový člen rodiny…“

„To také jsi!“ odpověděla. „Jsi moje schovanka. Budu se k tobě chovat jako ke každému jinému členovi naší rodiny. Snad sis nemyslela, že tu budeš za Popelku?“

„Ne, já…“ Mimovolně jsem se musela usmát. Že by se na mě skutečně usmálo štěstí? Všechno mi to připadalo příliš neskutečné. Opravdu jsem našla bezpečný domov?

„Vítej na Lejongårdu!“ prohlásila Agneta Lejongårdová s úsměvem. A poté odešla. Zůstala jsem sama v pokoji, který se mi zdál příliš velký a cizí.

4. kapitola

Až do pozdního odpoledne jsem se zabývala tím, kam v místnosti uložím své věci. Slečna Grünová mi sem předem poslala skříňový kufr a byla tak hodná, že přibalila i dvě z mých nejoblíbenějších gramofonových desek. Nevěděla jsem, zda si je tu budu mít na čem přehrávat, přesto mě uklidňovalo, že je mám u sebe.

Po odpolední kávě, kterou jsme si vypily v nádherném salonu, mě Agneta trochu provedla po panství a ukázala mi kuchyň, stáje a zahradní pavilon. Všechno tu bylo pohádkově krásné.

Kuchyně vypadala úplně jako na starých rytinách. Jen sporáky teď byly menší, a ne tak masivní jako dřív, a také se už dnes nevařilo v měděných hrncích. Kuchařka paní Bloomquistová už byla v letech, přesto si nenechala vzít, aby dohlédla na přípravu oběda. Druhá kuchařka Svea z toho nebyla právě nadšená, ale z úcty ke staré ženě jí nechávala v kuchyni volnou ruku.

Dozvěděla jsem se, že dřív tu pracovala ještě správcová a hlavní komorník, ale slečna Rosendahlová se vdala a odstěhovala se s mužem do Kristianstadu a pan Bruns odešel na odpočinek. Služebné teď tedy řídila komorná hraběnky. Také hrabě měl svého komorníka, tichého, téměř neviditelného muže po čtyřicítce, kterého bylo podle kuchařky Svey možné zahlédnout jen v době jídla.

Stáje působily modernějším dojmem než kuchyň. Jedna z budov byla zjevně novější než ostatní. Všichni koně byli tou dobou ve výběhu, takže jsem je při této první obchůzce zahlédla jen z dálky.

Líbezný pavilon v zadní části zahrady přímo vybízel k dlouhým hodinám stráveným četbou. Už jsem se viděla, jak tam sedávám a popíjím čaj. Kdyby tu tak ještě měli starý gramofon na kliku! Přístroje, které se musely natahovat, byly už dnes zastaralé, protože elektřina dovolovala nepřetržité přehrávání. Mně se však líbila představa, že bych své desky mohla poslouchat na zahradě.

Když jsem se dostala zpět do svého pokoje, vzala jsem do ruky knihu, ale oči odmítaly vnímat smysl toho, co v ní bylo napsáno. V duchu jsem stále viděla nádhernou zahradu hýřící všemi možnými barvami, koně a les. Vzpomněla jsem si, jak jsem Daze malovala Lejongård v šedivých ponurých tónech, skutečnost však byla barevnější než duha.

Zaklepání na dveře mě odtrhlo od knihy.

„Dále,“ zvolala jsem a podívala se směrem ke dveřím. Očekávala jsem, že se v nich objeví hraběnka. Ale nebyla do Agneta.

Žena, která vstoupila do místnosti, byla štíhlá a vlasy měla spletené do copu, který si v zátylku stočila do kolečka. Na tmavých šatech se jí bělala dokonale naškrobená zástěra.

„Dobrý den, já jsem Lena,“ představila se mi. „Jsem komorná paní domu. Milostivá paní mě požádala, abych odteď pomáhala i vám.“

„Aha, děkuju, ale to nebude nutné,“ odpověděla jsem. „Zvládnu to docela dobře sama.“

Komorná se zasmála. „Tím jsem si jistá. Přesto je pár věcí, na které musím dát pozor. A také při slavnostních příležitostech budete potřebovat někoho, kdo vám pomůže s garderobou a večerním účesem.“

„Večerním účesem?“

„Míváme často návštěvy, hlavně na večeři. Očekává se, že budete upravená odpovídajícím způsobem. Za života staré hraběnky se vše řídilo velmi přísnými pravidly. Dnes už tu vládnou modernější zvyky, přesto byste měla mít slavnostní oblečení a večerní účes, když předstoupíte před hosty.“

Hosté? Že by už dnes někdo přijel na návštěvu? Vyděsila jsem se. Vůbec se mi nechtělo odpovídat na zvědavé otázky úplně cizích lidí. „Ale já jsem přece jen hraběnčina schovanka. To není to samé, jako kdybych byla její dcera.“

„Hraběnka mi dala jednoznačné pokyny,“ prohlásila Lena. „Poručnictví znamená, že patříte k Lejongårdu stejně jako její synové.“

Ovšem synové domu to mají lehčí, ti si nemusí nechávat vyčesávat vlasy. Pak mě napadlo: Jaký je asi Magnus? S ním jsem se ještě neseznámila. Také Ingmar se po našem setkání někam vypařil. Zdálo se, že v panském domě a na statku jsou i jiná místa než ta, která mi ukázala hraběnka, kde se dalo dobře schovat a na pár hodin zmizet z dohledu.

„Má snad večer přijít nějaká návštěva?“

„Ne, ale dnes jste v tomto domě první den. Hraběnka vás chce uvítat slavnostní večeří.“

„Proto jste tedy přišla, abyste mě učesala.“ Zhluboka jsem si povzdechla. I když se mi ulevilo, že nepřijede žádná návštěva, slavnostní večeře byla v mých představách formální a škrobená akce. Vnímala jsem ji jako nátlak. Mám se na ní předvést cizím lidem. Jediní, na něž jsem byla opravdu zvědavá, byli Ingmar a Magnus.

Často jsem si říkala, jaké by to bylo, kdybych měla sourozence. Teď se mi nabízejí hned dva… kdo vlastně? Bratři to nejsou. Poručničtí bratři? Dalo se to tak říct? V každém případě jsem byla ráda, že nebudu jediná mladá osoba v domě.

Když byla Lena hotová s mým účesem, připadalo mi, že se na mě ze zrcadla dívá někdo jiný. Hezká cizí dívka. Takhle jsem sama sebe ještě nikdy nevnímala. Teď jsem si připadala starší a zralejší. Co by tomu asi řekla děvčata z mé třídy, kdyby mě takhle viděla? A Paul?

Píchlo mě u srdce, když jsem na něho pomyslela. „Vypadáte překrásně,“ usoudila Lena. „Vaše matka by na vás byla pyšná, měla tyhle účesy moc ráda…“ Lena se zarazila a zmlkla. V jejích očích jsem četla hrozný úlek, jako kdyby právě provedla velkou chybu.

„Co jste to říkala o mé matce?“ zeptala jsem se udiveně.

„Ale nic,“ zamumlala Lena, „už raději půjdu.“

„Počkejte!“ zarazila jsem ji a ona ztuhla na místě.

Přistoupila jsem k ní a dotkla se její ruky. „Odkud jste znala moji matku?“

Bylo vidět, že se Lena svíjí rozpaky. „To vám nemůžu říct.“

„Leno, vidím na vás, že mi něco tajíte. Znala jste mou matku? Jestli ano, tak odkud?“

Dívka zavrtěla hlavou. „To vám skutečně nemůžu říct,“ zopakovala.

Po těch slovech se mi vytrhla a vyběhla z pokoje. Udiveně jsem se za ní dívala. Co to má znamenat?

Po chvíli, kdy jsem jen nechápavě zírala na dveře, jsem se obrátila zpátky k zrcadlu. Stále se na mě dívala ta krásná neznámá. Dotkla jsem se účesu, ale jen zlehka, abych ho nezničila. Moje matka že měla ráda takovéhle účesy? Doma se nikdy podobně neupravila, a také mně obvykle jen spletla vlasy do copu. Najednou jsem měla hlavu plnou otázek. A byla jen jedna osoba, která mi je mohla zodpovědět.

Trochu váhavě jsem sešla po schodech. Všechno to bohatství, kterým rozlehlá hala překypovala, mi stále vyráželo dech.

Dole jsem se zadívala na obrazy Agnetiných rodičů. Vzpomněla jsem si, jak poznamenala, že měla důvod, proč je nenamalovala spolu na jedno plátno. Co to mohlo být? Říká se, že staré domy mají své příběhy a všelijaké přízraky. Jaká tajemství skrývá tenhle dům?

„Mathildo, tady jsi!“ Hraběnka mi přicházela s úsměvem vstříc. Vlasy měla vzadu jen volně stažené a její účes vypadal velmi nenuceně. Když ke mně došla blíž, zjistila jsem, že i její hlavu upravila zkušená ruka.

„Pojďme do jídelny!“ vyzvala mě a objala kolem ramen.

Zarazila jsem se. „Tedy…, Agneto, směla bych si s vámi na chviličku promluvit o samotě?“ Uvědomila jsem si, že něco takového ode mě neočekávala, ale nechtěla jsem celý večer nepřítomně zírat před sebe a jen dumat nad tím, odkud Lena zná moji matku.

„Ale ovšem!“ Znovu se mě pokusila vést dál, ale já se nedala.

„Možná ne v jídelně.“

Agneta zvedla obočí. „No dobře, tak pojď za mnou.“

Otočila se a zavedla mě do salonu. Vysokými okny sem dopadaly poslední paprsky zapadajícího slunce a propůjčovaly prostoru téměř magický nádech.

„Tak co máš na srdci?“ zeptala se vlídně Agneta a ukázala na sedací soupravu, která stála uprostřed místnosti. Usadily jsme se a mně chvilku trvalo, než jsem se odhodlala promluvit.

„Lena zmínila při česání moji matku. Řekla, že měla ráda stejný účes. Odkud ji znala?“

Agneta zareagovala podobně jako její komorná. Rysy její až dosud vlídné tváře ztuhly. Na dlouhou chvíli se odmlčela. Vzpomněla jsem si, jak odtažitě se chovala po naší návštěvě u notáře. Nakonec se zhluboka nadechla. Jako by pochopila, že už tohle téma nemůže dál obcházet.

„Tvoje matka sloužila na Lejongårdu.“

Nechápavě jsem se na ni podívala. „Chcete říct, že tu byla služebná?“

To jsem si nedokázala představit. Je pravda, že se velmi zdatně starala o domácnost, ale to jsem si vždycky vysvětlovala tím, že byla při hodinách domácích prací asi pozornější žačkou než já. Že by své schopnosti získala jako služebná, mě vůbec nenapadlo. A taky jsem nechápala, proč se mi o tom nikdy nezmínila. Neměla jsem dojem, že by snad v jejím životě mohlo být nějaké tajemství. Nebo jí to bylo trapné?

„Ano, byla služebnou v našem domě. A velmi dobrou.“

„A proč o tom nikdy nemluvila?“ Kdybych věděla, že pobývala na Lejongårdu, asi by mě nepřekvapilo, že mě po její smrti vyhledala hraběnka. Nebo přece jen? Byla jsem z toho všeho zmatená.

„No, to nevím. Asi k tomu měla své důvody.“

„Bylo jí to snad trapné?“

Agneta na mě spočinula skoro utrápeným pohledem. „Doufám, že to tak nebylo. Tak či onak jsme po jejím odchodu zůstaly v kontaktu. Kdyby mě neměla ráda, tak by mi asi nesvěřila svou jedinou dceru?“

Chvíli jsem jen tak zírala do prázdna. Proč jen mi matka nechtěla vyprávět o době, kterou tu strávila? Pracovat jako služebná přece není nic, zač by se musela stydět! Ačkoli dnes už nemívali v domech tolik služebných jako dřív, stále to bylo docela obvyklé zaměstnání.

„Je mi líto, že jsem ti to hned neřekla,“ pokračovala Agneta. „Pak bys nejspíš nebyla tak překvapená.“

Přikývla jsem. A v duchu jsem si položila otázku, jestli by mi tohle všechno vůbec prozradila, kdyby se její komorná neprořekla.

„Prosím, jen netrestejte Lenu,“ vyhrkla jsem. „Ona jistě nevěděla, že o tom nemám tušení.“

„Proč bych ji měla trestat?“ podivila se hraběnka. „Přece jsem ti slíbila, že ti všechno povím. Jen jsem ti chtěla dát čas, aby sis tady zvykla, než…“ Na vteřinu se zarazila a zamyslela se. Zdálo se, že chce ještě něco dodat, ale pak téměř neznatelně zavrtěla hlavou.

„Než co?“ naléhala jsem, ale ona se jen usmála.

„To bychom zacházely příliš daleko. Až přijde čas, tak se všechno dozvíš. Zatím se tady zabydli a pak uvidíme, co dál.“ S těmito slovy se zvedla. „A teď doufám, že máš pořádný hlad. Paní Bloomquistová si dnes dala obzvlášť záležet, aby na tebe udělala dobrý dojem.“

V jídelně už na nás čekal muž v tmavém obleku s dalším mladíkem, který vypadal jako přesná kopie Ingmara. Musela jsem se soustředit na dvě nové osoby, což způsobilo, že jsem hloubání nad tím, co mi hraběnka zatím nechtěla říct, nechala na později. Mladík musel být druhý hraběnčin syn. A ten elegantní muž je tedy její hraběcí manžel. Byl urostlý a světlé vlasy i narezlé vousy mu už prokvétaly stříbrnými prameny.

„Tak tady jste!“ zvolal, přistoupil k Agnetě, objal ji a políbil. „Promiň, že jsem k tobě hned nepřišel. Právě jsem se vrátil a jedno z děvčat mi řeklo, že jsi s naším novým členem rodiny v salonu. Stačil jsem se alespoň rychle převléknout.“

„To nevadí,“ ujistila ho Agneta a v jejích očích jsem zahlédla hlubokou lásku, jakou jsem v pohledu své matky nikdy nepozorovala. S otcem se k sobě chovali vždycky přátelsky a zdvořile, ale nebyla mezi nimi vášeň. „Mohu ti představit Mathildu Wallinovou? – Mathildo, to je můj muž, hrabě Lennard Ekberg.“

Podal mi ruku. „Dobrý den, Mathildo, už jsem o tobě hodně slyšel.“

Málem mi vyklouzlo něco nevhodného, jako Já o vás bohužel ne, ale naštěstí jsem se včas kousla do jazyka a odpověděla jen úsměvem. Ještě stále jsem byla vyvedená z míry z toho, co mi řekla před chviličkou Agneta.

„Ráda vás poznávám, hrabě Ekbergu,“ vypravila jsem ze sebe a obrátila se k oběma mladíkům. Jejich podoba byla skutečně zarážející. Lišili se jen oblečením.

Ingmara jsem poznala podle jeho košile a kalhot. Takže ten druhý musí být Magnus. Působil trochu klidněji než jeho bratr. Na pokyn hraběnky se oba zvedli a přistoupili ke mně.

„Mathildo, s Ingmarem ses už seznámila,“ poznamenala hraběnka. „A tohle je Magnus. Jak vidíš, jsou dvojčata.“

Magnus mi trochu zdráhavě podal ruku.

„To je naše nová sestra, víš,“ řekl mu Ingmar s uštěpačným úsměvem.

Zdálo se, že Magnus tu skutečnost nepovažuje za nic zábavného. Nehnul ani brvou.

„Mathilda je moje schovanka,“ opravila ho Agneta. „Přesto byste se k ní měli chovat jako k členu naší rodiny.“

„Ano, matko,“ odpověděla dvojčata dvojhlasně.

„Dobře. Takže můžeme začít s večeří.“

Agneta mi pokynula, abych si sedla po pravé ruce jejího manžela. Na druhou stranu stolu, tedy naproti mně, se posadili oba mladíci. Nevěnovali mi jediný pohled. Nikdo nic neříkal.

Podobné to bývalo i u nás doma ve Stockholmu. Otec přišel domů, krátce pozdravil matku a sedl si k jídelnímu stolu. Často spolu vůbec nepromluvili. Je to tady taky tak? V rodině Paula a Dagy se toho při jídle naopak namluvilo hodně, pokaždé mě to překvapilo, když jsem u nich bývala na návštěvě.

Sotva jsme se usadili, vešly dvě služebné. Obě byly ještě velmi mladé, jedna tmavovláska, druhá měla světlé vlasy. Prohlížela jsem si tu světlovlasou a kladla si otázku, jestli i moje matka takhle obsluhovala u stolu. Nosila stejné oblečení? A střevíce bez podpatků, ve kterých se dalo běhat celý den?

Pohroužila jsem se do svých myšlenek a přestala se starat o to, co se děje u stolu. Jen jsem vnímala, jak mi tluče srdce, a představovala si tenhle dům v době, kdy tu pracovala moje matka.

„Mathildo?“

Vyslovení mého jména mě vytrhlo ze zamyšlení. Zjistila jsem, že se u Lejongårdů u stolu přece jen konverzuje. Ale já jsem neposlouchala. „Promiňte,“ omluvila jsem se a podívala se tázavě na hraběnku, která mě oslovila. „Trochu jsem se zamyslela.“

„Cítíš se dobře? Jen jsem chtěla vědět, jestli ti chutná polévka.“

Podívala jsem se do talíře před sebou. Objevila jsem v něm krémovou polévku.

„Ty lišky jsou z našeho lesa,“ pochlubila se hraběnka. „Než půjde paní Bloomquistová do penze, rozhodně mi musí prozradit svůj recept. Zatím ho střeží jako Kerberos.“

Upíraly se na mě zraky všech u stolu. V žaludku mi sice kručelo, ale bůhvíproč mě chuť na jídlo přešla. Přesto jsem se chopila stříbrné lžíce s malým rodovým znakem na rukojeti a způsobně ochutnala polévku. Kořeněná chuť hub a bylinek v mých ústech doslova explodovala.

„Báječná,“ prohlásila jsem a myslela to doopravdy. Lepší houbovou polévku jsem nikdy nejedla, a to byla moje matka velmi dobrá kuchařka.

„Mathilda asi není na čerstvé lišky zvyklá,“ poznamenal Ingmar s úsměvem. „Ve městě si je jen stěží můžeš jít někam nasbírat.“

„Houby se dají koupit na trhu,“ namítla jsem, protože jsem měla pocit, že se musím bránit. „Ve městě seženeš všechno, jen s tím rozdílem, že pro to nemusíš do lesa.“

Vrátila jsem se opět k jídlu. Zmocnila se mě nevolnost. Polévka, která mi ještě před okamžikem připadala skvělá, najednou chutnala jako bláto. Přesto jsem ji dojedla, jen tak jsem všem u stolu mohla zabránit, aby na mě mluvili.

Nálada v jídelně se nijak zvlášť nezměnila ani při dalších chodech. Hrabě a hraběnka se snažili udržovat konverzaci, ale jejich snaha vyznívala poněkud upjatě. Byla jsem tu jako cizí těleso, na které si nemohli zvyknout. Toužila jsem po svém domově ve Stockholmu. V posledních týdnech jsem se dokonce spřátelila se slečnou Grünovou a někdy jsme spolu vedly dlouhé rozhovory. Dozvěděla jsem se, že její rodiče žijí v Německu a že je Židovka. Každý pátek zapálila ve svém pokoji svícen a tiše se modlila. Úplně mě to fascinovalo.

„Mathildo?“ zeptala se hraběnka. „Je všechno v pořádku?“

„Se mnou?“ trhla jsem sebou. „Ne, tedy chci říct ano. Všechno je v pořádku.“ Srdce se mi rozbušilo. Bylo nezdvořilé, že jsem neposlouchala, o čem si povídají, ale nemohla jsem se zbavit svého zvyku utíkat se v myšlenkách do minulosti.

„Možná byste mohli Mathildu vzít na procházku,“ navrhl Lennard svým synům.

Vycítila jsem, že jim to není po chuti. Ani já jsem z toho nápadu nebyla nijak nadšená, ale nakonec Ingmar prohlásil: „Rádi. Můžeme jí ukázat starý domek správce a výběhy koní. Pokud se tedy odváží jít ven v těchhle šatech.“

„Mohu se převléknout!“ namítla jsem, protože jsem nechtěla vypadat jako nějaká fiflena, která se bojí umazat.

„To snad nebude nutné,“ usoudila Agneta. „Ale chatě se raději vyhněte. Není to tam bezpečné.“ Krátce pohlédla na svého muže.

Ten pozdvihl sklenici s vínem k ústům. „A k pastvinám můžete jít po pevné cestě.“

„Ano, otče,“ souhlasil Ingmar.

Mlčky jsem pokračovala v jídle, než se Magnus zeptal: „Co se vlastně stalo s tvými rodiči?“

Udiveně jsem zvedla hlavu. Copak mu to jeho matka neřekla? „Zemřeli,“ odpověděla jsem stísněně.

„Magnusi,“ ozval se hrabě varovným tónem, ale mladík se tvářil jako neviňátko.

„Co je na tom?“ podivil se. „Prostě mě to zajímá. Na co zemřeli?“

Stáhlo se mi hrdlo. Takové otázky jsem nesnášela už ve škole. Chvíli jsem se na něho dívala jak ochromená a pak jsem ze sebe vyrazila: „Matce selhalo srdce. A můj otec… se utopil.“

„Utopil? Jak se to stalo?“

„Spadl do vody.“ Proběhla mnou vlna horka. Neměla jsem chuť vyprávět celý ten hrozný příběh. Navíc jsem měla dojem, že Magnus ho zná do podrobností, ale chce to ještě slyšet ode mě.

„Ošklivá smrt. Neuměl plavat?“

„Jak se zdá, tak ne.“

„A ty to umíš?“

„Magnusi!“ okřikl hrabě syna.

„Jen jsem se zeptal,“ namítl.

„Já plavat umím,“ odpověděla jsem. „Naučili nás to ve škole. V tělovýchově. Náš učitel byl přesvědčený, že jako Švédky ze Stockholmu musíme umět plavat – koneckonců jsme ze všech stran obklopení vodou.“

„Zdá se, že tvůj učitel má pokrokové názory,“ ozvala se Agneta. „Také si myslím, že by se mladým ženám mělo dostat komplexní výchovy.“

„To rozhodně má. Říkal, že jsme vždycky byli národ námořníků a že je hanba každého Švéda a Švédky, když neumí plavat.“

Po mých slovech vrhla Agneta na svého muže výmluvný pohled.

Po večeři jsem tedy šla s Ingmarem a Magnusem ven. Vzduch byl stále ještě teplý, vlhký a plný vůně suchého sena a slámy. Na statku vládl klid. V dohledu už nebyl nikdo ze zaměstnanců a sloužících.

Nějakou dobu jsme šli mlčky. Necítila jsem se mezi oběma mladíky dobře a nevěděla, o čem se mám s nimi bavit.

S Paulem jsem často mluvila o jeho učení a také o jeho snech. I já mu vyprávěla o svých plánech, které se začaly rozvíjet v souladu s představami Paula. Už jsem se viděla v hezkém kostýmu, jak vedu kancelář, zatímco dole v dílně se vyrábí nábytek a dodavatelé si jej odvážejí jako na běžícím pásu. To jsem ale dvojčatům vyprávět nemohla. Byli sice jen o jeden a půl roku mladší než já, ale oba mi připadali jako malí rozjívení kluci. Navíc neznali život ve městě. Takže ani jazz a taneční kluby nepřipadaly v úvahu jako námět k hovoru.

Také mě znepokojovala otázka, kterou mi položil při večeři Magnus. Proč chtěl vědět, jestli umím plavat? Měl snad v úmyslu strčit mě tady někde do kanálu? V duchu jsem děkovala našemu učiteli tělocviku, který nás posílal na hodiny plavání. Vlastně jsem je vůbec neměla ráda a zpočátku mi připadalo, že se snad utopím. Ale nakonec jsem z vody strach ztratila.

Ovšem to, co jsem řekla o svém otci, byla lež. Ten uměl plavat velmi dobře. Když jsme podnikali v létě výlety, dokázal v jezeře plavat celé hodiny. Nespadl do vody a neutopil se. Vzal si život.

„Jaké je to ve Stockholmu?“ prolomil mlčení Ingmar.

„Co tím myslíš?“ odpověděla jsem otázkou. Copak ještě nikdy nebyl v hlavním městě? „Ulice jsou cítit kouřem a všude jezdí auta. Na některých místech je docela hluk a shon, hlavně před nádražím. Jsou tam také parky a královský zámek. A domy všech velikostí.“

„A lidé?“

„Nevypadají jinak než ti zdejší. Jsou tam chudáci i boháči, dělníci a obchodníci, ženy a muži.“ Podívala jsem se na něj. „Tys tam ještě nikdy nebyl? Tvoji rodiče jsou přece zámožní a šlechtici, jistě mají často co dělat v hlavním městě a u královského dvora.“

„Královská rodina navštěvuje nás,“ přihlásil se o slovo Magnus. „Před pár týdny tu byla korunní princezna Luisa se svými nevlastními dětmi. Přijíždí každý rok, takže by ses měla zdokonalit v etiketě. Nebo se spíš ani neukazovat.“

Zůstala jsem na něho zírat. „Myslíš, že se neumím chovat?“

„Ne tak, jak se sluší a patří vůči budoucí královně.“

„Krále jsem náhodou vídávala ve Stockholmu docela často,“ pokusila jsem se bránit. „Naposledy při smuteční slavnosti za zemřelou královnu.“

Když byla převážena Viktorie ulicemi Stockholmu k místu jejího posledního odpočinku, stála jsem s matkou na chodníku. Byla toho dne nezvykle zamlklá. Nepřikládala jsem tomu váhu, ale teď když jsem věděla, že žila na Lejongårdu… Možná se s královnou v mládí setkala.

„Viděla jsi ho jen jako každý jiný z lidu! To nic neznamená! My jsme se smuteční slavnosti přímo zúčastnili!“ Magnus se na mě vítězně podíval a ještě dodal: „Nikdy se nestaneš skutečnou Lejongårdovou, abys věděla. Nejsi nic jiného než dcera nějaké služky, které matka prokázala milost! Nejlepší bude, když odtud zase rychle zmizíš. Nikdy k nám nebudeš patřit!“ Otočil se na podpatku a ráznými kroky odpochodoval zpátky k domu.

Ztuhla jsem a podívala se na Ingmara. Nechápala jsem, kde se v Magnusovi vzalo to nepřátelství. Kromě toho, odkud ví, že má matka byla služka? Špehoval nás snad za dveřmi salonu? Anebo to věděli všichni, jen já jsem o tom neměla tušení?

Ingmar zmateně zíral jako já, ale pak se rozběhl za bratrem. „Magnusi, počkej!“ Ale ten si to bez ohlédnutí rázoval dál.

Stála jsem jako přimrazená a cítila, jak se mi něco svírá v hrudi. Co jsem mu provedla? Proč se mě chce co nejrychleji zbavit? Dívala jsem se, jak oba mizí v šeru. Teprve pak jsem se zase pohnula. Srdce mi bušilo jako splašené.

Když jsem se vrátila do svého pokoje, spatřila jsem na svém polštáři malou kytičku růží. Přikrývka byla odestlaná a na příborníku stála skleněná karafa naplněná mléčnou tekutinou. Ve vzduchu se vznášela citronová vůně. Nijak mě to ale nepotěšilo. Nešla mi z hlavy Magnusova slova. Samozřejmě nikdy nebudu Lejongårdová, ale jak ho vůbec napadlo, že bych o to stála? Nikdy jsem nic podobného netvrdila. Jeho matka se stala mou poručnicí a ona určila, kde budu žít. Bylo to její rozhodnutí, že splní přání mé matky. Jestli se Magnusovi nelíbí, že jsem tady, tak ať si stěžuje jí!

Kdybych tak na tahle slova přišla včas! Ale tak to je vždycky. Nejlepší odpověď člověka napadne, když už je pozdě. Vrhla jsem se na postel a sáhla po kytičce růží. Teprve teď jsem si všimla, že je k ní připevněný pytlíček. Uvnitř byl koláček politý čokoládou. Že bych takový dárek od nynějška dostávala každý den? To jistě ne, ale tohle přátelské gesto mi vyvolalo úsměv na tváři. Možná mě Magnus nesnáší, ale třeba si tu přece jen zvyknu.

V noci jsem se vytrhla ze sna a uvědomila si, že na mě měsíční svit dopadá cizím oknem. Ačkoli byla místnost dost prostorná, připadalo mi, že se stěny přibližují a chystají se mě zadusit. Prala jsem se s přikrývkou, přitahovala ji až k bradě a za chvíli zase skopávala, protože mi bylo hrozné horko.

Nakonec jsem vstala, přistoupila k oknu a otevřela je. Sice se na mě nejspíš vrhnou komáři, ale já potřebovala čerstvý vzduch. To ticho mě dráždilo. Ve městě člověk stále něco slyší. Kočky, jak se perou, vytí psů, muže, kteří táhnou z hospody domů v povznesené náladě, tu a tam projíždějící automobil nebo koňský povoz. Tady panoval naprostý klid. Zmocňovalo se mě zoufalství jako vždycky, když jsem k smrti unavená, ale spánek ne a ne přijít. Hlavou mi vířily otázky. Proč mi matka nikdy nic nevyprávěla? Znala jsem ji vůbec? Jak se jí tady asi žilo?

Nemohla jsem si vzpomenout, že by mi byť jedinkrát pověděla, jak se seznámila s otcem. Daga mi pořád dokola vykládala, jak romantická byla první schůzka jejích rodičů. Bůhví kolik si toho vymyslela, ale já na to nikdy nemohla nic říct. Neměla jsem co vyprávět. A když jsem se na to zeptala matky, řekla mi, že to nejsou věci, o kterých se mluví s dětmi.

Pochybovala jsem, že by mi tenhle ztichlý dům dokázal odpovědět na mé neodbytné otázky, ale třeba se aspoň trochu unavím, když se projdu venku. Oblékla jsem si tedy župan, vklouzla do pantoflí a vykradla se potichu dveřmi na chodbu. Tam už byla všechna světla zhasnutá. Ticho mi úplně zalehlo uši. Na chvíli mě přemohl strach a už už jsem se vrátila do pokoje. Tam mě ale čekalo jen nepříjemné přemýšlení. To už bylo lepší postavit se místním strašidlům. Nejradši bych si rozsvítila, ale to jsem se neodvážila. Nechtěla jsem nikoho probudit a někomu vysvětlovat, co dělám na chodbě.

Noc byla naštěstí velmi jasná a měsíc vrhal do domu světlo vysokými okny. Zaslechla jsem vrzání cvrčků. Ve Stockholmu jsem jejich noční cvrkot nikdy tak jasně nevnímala jako tady. Prošla jsem kolem starých obrazů, na kterých se teď ve tmě nedalo nic rozpoznat, a tiše kráčela halou. Jak často tudy asi chodila moje matka? Představila jsem si, jak jde s kávovým podnosem do salonu, aby posloužila panstvu. Přepadl mě stesk. Kdybych si tak s ní mohla ještě jednou promluvit a na všechno se vyptat!

Jen kvůli její smrti jsem teď tady.

Na chvíli jsem se nerozhodně zastavila pod velkým lustrem, který večer ozařoval vstupní prostor. Mohla jsem zajít do salonu a prohlédnout si tam exotické rostliny a prázdné voliéry. Jenže mě to táhlo na jiné místo.

Otočila jsem se, vešla do úzké chodby, která vedla do kuchyně, a seběhla dolů po schodech. Koho vůbec napadlo zřídit kuchyň ve sklepě? Měl tím být vyjádřen rozdíl mezi těmi „nahoře“ a těmi „dole“?

Ucítila jsem vůni čerstvě vycíděných hrnců a vlhkého dřeva. Měsíční svit sem dopadal malými okny umístěnými trochu výš, takže se jimi dalo vyhlédnout, jen když si člověk stoupl na stoličku. Prošla jsem kolem kamen, která ještě trochu sálala teplem, a posadila se k dlouhému kuchyňskému stolu. Kde asi sedávala moje matka? O čem tady mluvila, jakým žertům se smála?

Náhle jsem něco zaslechla. Ke kuchyni se přibližovaly kroky! Vyskočila jsem z lavice. Vzápětí jsem zahlédla světlo.

„Slečno Mathildo, co tady děláte?“ Hlas patřil Leně, komorné, která mě večer česala. Stejně jako já měla na sobě noční košili a přes ramena přehozený hnědý háčkovaný šátek. V ruce držela olejovou lampu, v jejímž světle vystupovala ze tmy její postava.

„Nemůžu spát,“ přiznala jsem. „Tak jsem se rozhodla trochu se projít po domě.“

„Na nespavost je nejlepší mléko s medem. Můžu vám ho ohřát.“

„To ne, děkuju,“ odmítla jsem.

Lena přistoupila blíž a postavila lampu na stůl. „Chcete si o něčem promluvit?“

Zahleděla jsem se na ni. Hlavu i srdce jsem měla plné otázek, ale můžu se jí vyptávat, aniž bych ji dostala do potíží? Jistě by bylo lepší, kdybych se vrátila do svého pokoje, ale moje pusa mě zradila.

„Moje matka… znala jste ji dobře?“

Obličej komorné ztuhl. „Mluvila jste už o tom s milostivou paní?“

Přikývla jsem. „Řekla mi, že tu matka pracovala jako služebná. A že byla dobrá.“

V Lenině výrazu se objevilo něco, co jsem nedokázala popsat. Skoro to vypadalo, jako by se svou paní nesouhlasila. Nakonec ale řekla: „Dobře, tak se posadíme. Ale jen na chvilku, protože byste měla jít zpátky do postele.“ Sedly jsme si k dlouhému kuchyňskému stolu, který voněl citronem a čisticím prostředkem. Jak dlouho už to tady bylo takhle cítit? Kolik služebných u něho sedávalo? „Co byste chtěla vědět?“ zeptala se Lena a složila ruce na stole před sebou.

„Jaká byla moje matka? Mám na mysli tady, v tomhle domě. Nikdy o době, kterou tu strávila, nemluvila.“ Můj pohled utkvěl na světelné skvrně, kterou namalovala olejová lampa na dřevěných prknech. Pořád mi připadalo zvláštní, že právě po téhle podlaze matka kdysi chodila.

„No, vaše matka měla zřejmě pro mlčení své důvody. Nepracovala jsem s ní zase tak dlouho, abych ji dobře poznala.“ Lena se odmlčela a zdálo se, že musí při vzpomínce na mou matku pátrat v odlehlých koutech paměti.

Pak pokračovala: „Nemůžu vám toho tedy říct mnoho, ale vzpomínám si ještě na naše první setkání, když jsem nastoupila do panského domu jako nová služebná. Susanna tu už tou dobou sloužila několik let. Vzala mě pod svá křídla a ukázala mi celý dům. Byla velmi přátelská a veselá a trpělivě mi vysvětlovala, jak to tu chodí. To jsem ještě netušila, že zanedlouho dojde k té hrozné katastrofě.“

„Jaké katastrofě?“ podivila jsem se.

„Ve stájích vypukl požár, při němž přišel o život milostivý pán a jeho syn. Pak se chopila vlády na panství milostivá slečna. Protože si její matka ponechala svou komornou, byla mi svěřena péče o hraběnku Agnetu. Jistě si umíte představit, že jsem byla z toho úkolu nervózní. Ale Susanna mi ve všem pomáhala. Pomalu jsme se stávaly přítelkyněmi,“ vyprávěla Lena.

„A proč tedy matka odtud odešla?“

Podívala se na mě se zvláštním výrazem ve tváři. „No, to bylo tak. Otěhotněla a chtěla se vdát. A když se děvče vdá, musí po svatbě odejít ze služby,“ vysvětlila.

„Jen kvůli tomu?“

„V domech, jako je tenhle, to bývá pravidlem. Milostivá paní ho už zmírnila, ale jak se máme s nějakým mužem seznámit? Muži, kteří sem přijíždějí na návštěvu, jsou pro nás nedostupní, a muži z vesnice si radši berou děvčata, která mají pořádné věno. Vaše matka měla pravděpodobně v mnohém ohledu štěstí.“

Ano, to snad měla, ale proč o době strávené v panském domě nikdy nemluvila? A jak se seznámila s otcem, když to tady vlastně ani nebylo dost dobře možné? Otec se nikdy nezmínil o tom, že by pracoval na venkově. Že by se s ním setkala ve městě, třeba během nějakého výletu?

Přestože mě ty otázky pálily na jazyku, neměla jsem sílu dál se vyptávat. Údy mi ztěžkly a toužila jsem vrátit se do postele.

I Lena si toho zřejmě všimla. „Běžte už raději nahoru a pokuste se trochu vyspat. Vím, že je to těžké, já se cítila podobně, když mi zemřela matka.“

„Děkuju, Leno,“ vymáčkla jsem ze sebe a vstala.

„Příliš nad tím nehloubejte, slečno Mathildo. Jste tady na dobrém místě. Určitě u nás najdete své štěstí.“

Také Lena se zvedla. Proč vlastně přišla do kuchyně? Zapomněla jsem se jí na to zeptat.

Ve svém pokoji jsem ještě chvilku postála před zrcadlem. Matka chtěla, abych se dostala sem, i když mi nikdy o tomto místu neřekla ani slovo. Všechno to bylo hrozně zvláštní. Ale možná je to tak nejlepší. Snad si tu zvyknu. A už za čtyři roky budu plnoletá.

5. kapitola

V uších mi zněl zpěv ptáků, zatímco jsem seděla u psacího stolu a zírala na prázdné listy papíru před sebou. Slíbila jsem Daze a Paulovi, že jim hned po příjezdu napíšu, ale dny mi tu utíkaly jako splašené. Daga už brzo nastoupí do učení k paní Vagströmové. A Paul… Musím tu zůstat celé čtyři roky! A ani nevím, jestli ho za celou tu dobu uvidím.

Ze zamyšlení mě vytrhlo zaklepání na dveře.

„Prosím?“ ozvala jsem se a ve dveřích se vzápětí objevil Ingmar. Měl na sobě jezdecké kalhoty a boty a v ruce držel jezdecký bičík.

„Matka si myslí, že by ses měla naučit jezdit na koni,“ spustil a jeho pohled putoval mým pokojem, jako kdyby do téhle místnosti ještě nikdy dřív nevstoupil. „Přece jen žijeme na statku a cesta pěšky trvá moc dlouho.“

Skepticky jsem si ho změřila. Během uplynulých dnů se moc nesnažil, aby si získal moji důvěru. Jeho pohledy mi byly dost protivné a byla jsem ráda, když jsme si šli z cesty.

„Já že se mám učit jezdit na koni? Víš jistě, že to tvá matka přesně takhle řekla, nebo jde zase o nějaký žertík vás dvou?“ Podezíravě jsem přimhouřila oči.

Ze školy jsem byla zvyklá na leccos. Ale neměla jsem chuť nechat se dvojčaty shazovat před stájníky jako městské nemehlo.

„Proč si o mně myslíš vždycky jen to nejhorší?“ opáčil Ingmar s úsměvem, který nevěstil nic dobrého. „Chci pro tebe jen to nejlepší. Dítěti z města neuškodí, když se nechá trochu vytřást na koni.“

„Když to říkáš takhle, tak mám na to dobrodružství opravdu velkou chuť,“ pronesla jsem sarkasticky.

„Kdybych si z tebe chtěl udělat legraci, tak bych ti to přece neřekl, ne? Takže jdeš se mnou, nebo ne?“

Bylo jasné, že se mě snaží vyprovokovat. Ale měla jsem pocit, že bude lepší, když nebudu za zbabělce. Třeba dvojčata považují jízdu na koni za zkoušku odvahy, a pak mě už nechají na pokoji.

„Tak dobře, zkusím to,“ prohlásila jsem a vstala.

„Vážně?“ podíval se na mě překvapeně, jako by skutečně očekával, že se zaleknu.

„Vážně. Ale běda, jestli spadnu z koně a zpřelámu si kosti. Pak něco zažiješ!“

Ingmar se zeširoka zasmál. „Bez starosti, dám si pozor. Kromě toho bys ses musela hodně snažit, abys spadla z našeho koně, ty měšťačko!“

Po těch slovech se otočil.

„Neměla bych si vzít na sebe něco jiného?“ zeptala jsem se a podívala se na své oblečení. Vzhledem k tomu, že bylo dnes horko, oblékla jsem si ráno jen lehké letní šaty.

„Pro mě, za mě můžeš zůstat takhle,“ zaznělo z opačného konce chodby. „Ale jestli chceš, tak se klidně převlékni. Najdeš mě u stájí!“

A zmizel.

Zavřela jsem za ním dveře a chvíli se nerozhodně dívala na šatní skříň. Pak jsem ji rázně otevřela a začala hledat jediné kalhoty, které jsem vlastnila. Koupila jsem si je tajně. Ačkoli už ve Švédsku ženy mohly volit, stávaly se v jednadvaceti plnoletými a vlasy si stříhaly nakrátko, matka byla proti tomu, abych se, podle jejích slov, „oblékala jako chlapec“.

Teď to ale bylo nutné. Rozhodně jsem neměla v úmyslu usadit se na to labilně vypadající dámské sedlo. Rychle jsem se převlékla, psací potřeby schovala do zásuvky a vyšla z pokoje.

* * *

Ingmar skutečně čekal u stáje. Vedle něho stáli dva koně, oba už osedlaní. Myslí si snad, že hned nasednu a vyjedu si s ním? Sevřel se mi hrůzou žaludek.

„No to se podívejme, opravdu jsi přišla.“ Přejel mě pohledem. Cítila jsem, jak jsem zrudla. „Možná by sis měla obstarat jezdecké kalhoty. V těchhle se budeš špatně držet v sedle. Ty se spíš hodí do nějakého jazzového klubu.“

„Jako bys o tom něco věděl!“ vyjelo ze mě. Všechno ve mně vřelo. Tihle venkovani se museli věčně vytahovat, když měli něco ze svého světa vysvětlit lidem z města.

„Hele, my tu nejsme sto let za opicema,“ odsekl. „Moc dobře vím, co se v takových klubech děje. V každém případě to nejsou místa, kde by se měly bavit mladé dámy.“

„Na rozdíl od chlapců jako jsi ty?“

„To jsem neřekl!“ Zašklebil se a rázně uchopil jednu uzdu. „Tak co, jdeme na to?“

„Nikdy jsem na žádném koni neseděla!“ vyhrkla jsem.

Ingmar se zasmál. „To si opravdu myslíš, že se tě chceme zbavit? Nikdo se první den neposadí na koně, kterého někdo nevede. Nejdřív budeš samozřejmě jezdit na lonži. Ale měla bys tomu zvířeti dát možnost, aby si na tebe zvyklo, když ho povedeš.“

Už zase jsem se cítila hloupě. No jasně, kůň si na mě musí nejdřív zvyknout! Přesto jsem měla z toho mohutného zvířete trochu strach. Víc se mi líbili koně na pastvinách.

„Tak do toho, nemáme na to celý den!“ Ingmar mi vtiskl uzdu do ruky. Kůň se ani nepohnul, ale já sebou trhla.

„Berta je velmi klidná klisna. Ta tě nekousne ani neshodí. Všichni tady na statku se na ní učili jezdit.“

Podívala jsem se na koně, který zvolna převaloval udidlo v hubě. „A co mám teď dělat?“

„Prostě vykroč!“ odpověděl Ingmar. „Takhle.“ Udělal krok dopředu a kůň ho následoval.

Znovu jsem se na zvíře pochybovačně podívala, ale pak jsem se i já dala do pohybu. Klisna vykročila za mnou, jako by právě na to čekala.

„Funguje to!“ zvolala jsem.

„Cos čekala? Že zůstane stát jako osel? Pojď, vezmeme ji do výběhu.“

Nechali jsme stáje za námi a zamířili k oplocenému výběhu, který jsem viděla už před několika dny. Čekal tam na nás nějaký muž.

„To je Olaf Blom, náš učitel jízdy. Ukáže ti, jak máš sedět v sedle.“

„Učitel jízdy?“ podivila jsem se, ale Ingmar mi neodpověděl, jen mi toho muže představil. Blom vypadal jako pořádný silák, měl svalnaté ruce i nohy. Nepochybovala jsem, že by mu nedělalo potíže zkrotit splašené zvíře.

„Těší mě, že vás poznávám, slečno Mathildo. Ingmar mi vyprávěl, že pocházíte z města.“

„Ze Stockholmu,“ upřesnila jsem trochu stísněně.

„Tam už člověk asi nepotká mnoho jezdců na koních, viďte?“ Blom se na mě přátelsky usmál a já měla pocit, že mě snad bere vážně. To se mi v poslední době nestávalo často.

„Ne, lidé tam raději jezdí auty.“

„No, to je pochopitelné. Na venkově se ovšem člověk snadněji dostane z místa na místo na koňském hřbetu. Milostivá paní vyjádřila přání, abyste se co nejdřív naučila jezdit na koni.“ Takže Ingmar si nevymýšlel. „Začneme tedy? Ukážu vám, jak se nasedá. To bude vaše první důležitá lekce.“

Učitel jízdy přistoupil ke koni, položil ruce na sedlo, levou nohou se opřel o třmen a pravou se vyšvihl přes hřbet koně. Pohyb se zdál být plynulý a snadný jako něco, z čeho člověk vůbec nemusí mít obavy. Já však tušila, že to tak elegantně nezvládnu. Stáhl se mi žaludek.

Vrhla jsem na Ingmara prosebný pohled. On mě ale jen bedlivě pozoroval a nejspíš se těšil, jak začerstva bratrovi nahlásí každou mou trapnou chybu.

„Chcete si to vyzkoušet?“ zeptal se Blom, který mezitím zase sesedl.

Přikývla jsem, ale ve skutečnosti bych nejradši utekla. Když jsem se přiblížila ke koni, otočil ke mně hlavu. Poplašeně jsem od něho uskočila. Za mnou se rozesmál Ingmar.

„Neboj se, stará Berta tě nesežere, holky z města jí nechutnají.“

Vrhla jsem na něho vzteklý pohled, ale to ho nejsíš ještě víc pobavilo.

„Nemějte strach,“ chlácholil mě učitel jízdy bez známky ironie. „Je důležité se nebát. Koně vycítí, když má jezdec strach. Myslí si, že se blíží nějaké nebezpečí, a reagují neklidem. Zhluboka se nadechněte a pokuste se své obavy potlačit. Tenhle kůň není váš nepřítel.“

To spíš ten mladík za ohradou, pomyslela jsem si. Přesto jsem udělala, co mi pan Blom radil. Pomalu jsem natáhla ruce ke klisně. Malinko uhnula, ale pak zůstala stát. Když jsem položila dlaně na sedlo, uvědomila jsem si, že zadržuju dech.

Začala jsem zhluboka dýchat, vnímala jsem kůži sedla pod svými prsty, nasála do sebe zápach koňské srsti a položila nohu do třmenu.

„Levou nohu, ne pravou!“ ozval se Ingmar za mnou a zničil ten krátký okamžik, kdy jsem byla přesvědčená, že dělám všechno správně. Lekla jsem se, kůň odskočil, a než jsem stačila vytáhnout špatnou nohu ze třmenu, ležela jsem na zemi jak dlouhá tak široká.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mathildino tajemství (Paní ze Severu 2).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.