On the Come Up

Copyright © 2019 by Angela Thomas

All rights reserved.

Translation © Mirka Palkosková, 2020

ISBN 978-80-242-6666-4

Pro děcka, co mají účty na SoundCloudu

a veliký sny. Vidím vás.

A taky pro mámu, první, která to uviděla ve mně.

PRVNÍ ČÁST

STARÁ ŠKOLA

Jedna

Dneska večer asi budu muset někoho zabít.

Třeba někoho, koho znám. Nebo někoho, koho neznám. Někoho, kdo nikdy nedal žádnej battle. Nebo někoho, kdo je profík. Je fuk, jestli bude mít správnej rytmus nebo kolikrát za minutu umí dát punch. Budu ho muset zabít.

Nejdřív ale potřebuju vyřídit ten hovor. A abych si mohla zavolat, musím konečně vypadnout z týhle hodiny paní Murrayový.

Laptop mám plný otázek na a) b) c) d), ale očima visím na hodinách. Znamenají teď všechno. A podle všeho bude za deset minut půl pátý a podle tetičky Pú, která zná jednoho člověka, který zná jednoho člověka, volá DJ Hype vždycky mezi půl pátou a půl šestou. Přísahám, že jestli ho nestihnu…

Udělám prd, protože můj telefon má paní Murrayová a s tou si není radno zahrávat.

Teď jsou z ní vidět jen trvale zapletené černé vlasy. Zbytek se skryl za knihu od Nikki Giovanni. „Mmm,“ broukne občas nad některým z veršů a zní to stejně, jako když moje babička poslouchá v kostele kázání. Pro paní Murrayovou je poezie jako náboženství.

Midtownská umělecká škola se vyprázdnila už skoro před hodinou, jsou tu jen studenti ze třeťáku, které rodiče či opatrovníci přihlásili na přípravné kurzy ke srovnávacím zkouškám. Plný počet bodů vám nikdo nezajistí, ale Jay povídala, ať se koukám snažit, protože moje hodiny „nebyly zadarmo“. Vláčím se sem každé úterý a čtvrtek odpoledne a telefon musím pokaždé odevzdat paní Murrayové.

Většinou tu hodinu bez čerstvých prezidentových tweetů zvládám bez obtíží. Vydržím to i bez zpráv od Sonnyho a Malika (někdy taky píšou o těch hovadinách, co píše prezident). Ale dneska bych se nejraději zvedla, popadla z katedry mobil a utekla.

„Psst! Brianno,“ zašeptá kdosi. Za mnou sedí Malik a za ním je Sonny, který se bez hlesu ptá: Tak co?

Dám hlavu na stranu a pozvednu obočí ve stylu: Jak to mam podle tebe vědět, když nemam mobil? Jasně, dost lidí by to asi nepochopilo, ale Sonny a Malik byli jako mí bráchové ještě dřív, než jsme se narodili. Naše matky jsou nejlepší kamarádky a všechny byly těhotné ve stejnou dobu. Říkají nám „Nesvatá trojice“, tvrdí totiž, že kdykoli tenkrát byly spolu, kopali jsme je v břiše. Takže neverbální komunikace? To není žádná novinka.

Sonny krčí rameny, Co já vim, jenom se ptám. A taky trochu: Nemusíš bejt takhle nepříjemná.

Mračím se na jeho snědý zátylek, zezadu vypadá jako hobit – má kudrnaté vlasy a velké uši. Já nejsem nepříjemná. To ty máš blbý otázky.

Otočím se. Paní Murrayová na nás zahlíží přes okraj knihy, taky tak trochu umí neverbálně komunikovat. Na mojí hodině mluvit nebudete.

Přísně vzato opravdu nemluvíme, ale ať už to řeknu nahlas, nebo potichu, jak budu asi vypadat?

4:27.

Za tři minuty budu mít telefon v ruce.

4:28.

Dvě minuty.

4:29.

Jedna.

Paní Murrayová zaklapne knihu. „Čas vypršel. Odevzdejte své cvičné testy tak, jak jsou.“

A dopr. Test.

Pro mě odevzdat test „tak, jak je“ znamená, že nemám vyplněnou jedinou otázku. Naštěstí je to a) b) c) d), takže mám pětadvacetiprocentní šanci, že náhodou vyberu správnou odpověď. Zatímco si všichni berou mobily, naklikávám odpovědi.

Jen Malik nikam nejde. Stojí nade mnou a přes mikinu s kapucí si přehazuje džínovou bundu. Za poslední dva roky mě dorostl a pak přerostl tak, že když mě chce obejmout, musí se sehnout. Díky vyčesaným vlasům vypadá ještě vyšší.

„Sakra, Bri,“ řekne. „Copak jsi neudělala –“

„Pst!“ Odesílám odpovědi a házím si batoh přes rameno. „Mám to.“

„Jenom jestli ti nevadí, když vyletíš, Breezy.“

„Vyletět ve cvičnym testu neznamená doopravdy vyletět.“ Nasadím si kšiltovku a stáhnu si ji do čela, takže zakryje i poslední vlásek. Jemné vlasy podél čela už mám trochu pocuchané a pocuchané zůstanou, dokud mi je Jay nezaplete.

Sonny je u stolu paní Murrayové jako první. Jde po mém telefonu se smrtelně vážným nasazením, ale paní Murrayová ho popadne jako první. „V pořádku, Jacksone.“ Osloví ho jeho skutečným jménem. Jackson je čistě náhodou také moje příjmení. Jeho matka ho pojmenovala na počest mých prarodičů, což byli její kmotři. „Potřebuji si chvíli promluvit s Briannou.“

Sonny a Malik se po mně podívají. Cos proboha provedla?

Zírám asi stejně překvapeně jako oni. Vypadám, jako že to vim?

Paní Murrayová pokývne směrem ke dveřím. „Můžeš jít a Malik taky. Je to jen na chvíli.“

Sonny se ke mně obrátí. Seš v hajzlu.

Možná. Aby bylo jasno: paní Murrayová je milá, ale není radno si s ní zahrávat. Jednou jsem odflákla esej o užití snů v díle Langstona Hughese. Paní Murrayová se do mě pustila tak, že jsem si přála, aby za ní namísto mě šla Jay. A to o něčem vypovídá.

Sonny s Malikem odcházejí. Paní Murrayová je usazená na okraji stolu, můj mobil pokládá vedle sebe. Obrazovka je zhasnutá. Zatím nikdo nevolal.

„Co se děje, Brianno?“ ptá se.

Podívám se na telefon a pak zase na ni. „Co máte na mysli?“

„Vůbec jsi se dnes nesoustředila,“ řekne. „Dokonce jsi ani neudělala cvičný test.“

„Udělala!“ Svým způsobem. Tak trochu. Skoro. Asi spíš ne. Ne.

„Děvče, vždyť jsi ještě před minutou neměla zadanou jedinou odpověď. Upřímně? Už nějakou dobu si všímám, že se nesoustředíš. Věř mi, že až na konci týdne dostaneš svou kartu, bude ti to zřejmé. Dvojky se nemění na trojky nebo čtyřky jen tak.“

Sakra. „Čtyřky?“

„Dala jsem ti, co si zasloužíš. Tak o co jde? Poslední dobou na hodiny docházíš.“

Poslední dobou. Naposledy mě dočasně vyloučili před měsícem a za ředitelkou mě neposlali už dva týdny. To je novej rekord.

„Je doma všechno v pořádku?“ vyptává se.

„Mluvíte jako paní Collinsová.“ To je ta mladá blonďatá konzultantka, co je sice milá, jenomže moc tlačí na pilu. Pokaždé, když mě za ní pošlou, pokládá otázky jako vystřižené z příručky typu „Jak mluvit s průměrnými černošskými dětmi, které se často objevují ve vaší kanceláři“.

Jaké to je doma? (Do toho vám nic není.)

Byla jsi v poslední době svědkem traumatizujících událostí, například střelby? (To, že bydlím v ghettu, neznamená, že denně kličkuju mezi kulkama.)

Jak se vyrovnáváš se smrtí svého otce? (To bylo před dvanácti rokama. Skoro si ho nepamatuju, ani to, co se stalo.)

Vyrovnáváš se ještě se závislostí své matky? (Už je osm let čistá. Dneska je závislá jenom na telenovelách.)

Dělej se sebou něco, holka, rozumíš? (No dobře, tohle neřekla, ale jen si počkejte.)

Paní Murrayová se ušklíbne. „Prostě se jen snažím zjistit, co se s tebou děje. Tak mi řekni, co tě dnes tak rozrušilo, že plýtváš mým časem i těžce vydělanými penězi své matky.“

Povzdechnu si. Dokud jí to neřeknu, mobil mi nedá. Tak dobře. Povím jí to. „Čekám, až mi zavolá DJ Hype, že dneska večer můžu mít v Ringu battle.“

„V Ringu?“

„Joo. Jimmyho Boxing Ring. Každej čtvrtek dělá freestyle battly. Zapsala jsem se na seznam těch, co by dneska večer rádi dali battle.“

„Ach, já vím, co je Ring. Jenom mě překvapuje, že se tam chystáš ty.“

Ze způsobu, jakým vysloví slůvko ty, mě mrazí. Jako by si myslela, že kdokoli jiný se do Ringu hodí líp než já. „Proč vás to překvapuje?“

Omluvně pozvedne ruce. „Nemyslím tím nic špatného. Vím, že jsi schopná. Četla jsem tvou poezii. Jen jsem netušila, že chceš být rapperka.“

„To netuší hodně lidí.“ A to je právě ten problém. Rapuju už od deseti, ale nikdy jsem se s tím nepředváděla. Jako jasně, Sonny a Malik to ví, i moje rodina. Ale aby bylo jasno: Když ti matka řekne, že dobře rapuješ, je to stejný, jako když ti matka po pařbě řekne, že ti to moc sluší. Tyhle komplimenty považuje od okamžiku, kdy jsem opustila její lůno, za součást své rodičovské odpovědnosti.

Možná jsem dobrá, co já vím. Čekala jsem na tu správnou chvíli.

Třeba je dnešní večer ten pravý čas a Ring to pravé místo. Je to druhé nejposvátnější místo v Garden Heights, předtím je jenom Chrám Krista. Dokud v Ringu nemáte battle, nejste žádnej rapper.

Proto to tam dneska musím rozbalit. Večer vyhraju a dostanu se do sestavy v Ringu, a když se dostanu do sestavy v Ringu, budu mít další battly, a když budu mít další battly, budu známá. A kdoví, co přijde potom?

Paní Murrayové změkly rysy. „Jdeš ve stopách svého otce, že?“

Je to divný. Pokaždé, když se o něm ostatní zmíní, jako by potvrzovali, že to není jenom fantaskní postava složená ze střepů a útržků mých vzpomínek. A když o něm dokonce mluví jako o mém otci a ne jako o undergroundové legendě rapu s nickem Lawless, jako by mi připomínali, že jsem jeho a on že je můj.

„Asi. Už se na Ring připravuju docela dlouho. Teda, na battle se připravuje jen těžko, ale když vyhraju, může to odstartovat celou mojí kariéru, chápete?“

„Abychom si to vyjasnily,“ napřimuje se paní Murrayová.

V hlavě se mi spouští tichý alarm. Varování: Učitelka si tě srovná, zlato.

„Ty se tak strašně soustředíš na rap, že se ti za poslední pololetí drasticky zhoršily známky. Co na tom, že známky ze třeťáku hrají velkou roli při přijímačkách na vysokou. Co na tom, že jsi mi tuhle povídala, jak se chceš dostat na Markham nebo na Howard.“

„Paní Murrayová –“

„Ne, zamysli se na chvilku. Tvým cílem je dostat se na univerzitu, ne?“

„Asi jo.“

„Asi jo?“

Krčím rameny. „Univerzita není pro každýho, znáte to.“

„To možná ne. Ale středoškolské vzdělání? To je nutné. Teď máš čtyřku, a pokud budeš pokračovat, stane se z ní pětka. Už jsem jednou vedla podobný rozhovor s tvým bratrem.“

Mám co dělat, abych nedala oči v sloup. Ne, že bych měla něco proti Treyovi nebo paní Murrayové, ale mít staršího bratra, který na škole exceloval, a nedosahovat stejných výsledků, to se prostě neodpouští.

Tady v Midtownu se Treyovi nikdy nevyrovnám. Pořád se ohánějí novinovýma výstřižkama a programama z doby, kdy zářil v adaptaci Zatmění slunce. Dost se divím, že Midtown nepřejmenovali na „Uměleckou školu Treye Jacksona, protože se můžeme zvencnout, jak ho žerem“.

No nic.

„Jednou spadl z jedniček na trojky,“ pokračuje paní Murrayová, „ale podařilo se mu to otočit. A podívej se, kde je teď. Má titul z Markhamu, s vyznamenáním.“

A taky se v létě nastěhoval zpátky domů. Nedokázal si najít slušnou práci a teď už tři týdny peče pizzy za minimální mzdu. Vypadá to, že se nemám moc na co těšit.

Vůbec ho neshazuju. Ani náhodou. Je to pecka, že má titul. V mámině rodině nemá vysokoškolský titul nikdo a babička z tátovy strany strašně ráda všem vykládá, že její vnuk je „Magnum cum laude“. (Takhle se to nevyslovuje, ale jestli to chcete vysvětlit babičce, držím vám palce.)

To ale paní Murrayové povídat nebudu.

„Ty známky si zlepším, přísahám,“ odpovím. „Ale teď musim zvládnout svůj battle, pak se uvidí.“

Přikyvuje. „Chápu. A uvidí to určitě i tvoje matka.“

Hází mi telefon.

Huustýýý.

Mizím na chodbu. Sonny a Malik se opírají o skříňky. Sonny si něco kliká na mobilu a Malik si hraje s foťákem. Vždycky je připravený začít točit. Pár metrů od nich stojí Long a Tate, bezpečnostní pracovníci, a sledujou je. Ti dva pořád číhají. Nikdo to neřekne nahlas, ale pokud je někdo černej nebo barevnej, jdou po něm o něco víc, i když je Long sám černoch.

Malik vzhlédne od obrazovky. „V pohodě, Bri?“

„Tak už běžte,“ houkne Long. „Nepoflakujte se tady.“

„Tak sakra, to ani nemůžeme prohodit pár slov?“ ptám se jich.

„Slyšeli jste,“ ozve se Tate a ukazuje na dveře. Má dlouhé, jemné blond vlasy. „Padejte.“

Už už otevírám ústa, když se ozve Sonny: „Prostě půjdem, Bri.“

Tak dobře. Jdu za nimi až ke dveřím a zatím kontroluju mobil.

Je 4:45 a Hype se pořád neozývá.

Jízda autobusem, pak pěšky domů a pořád nic.

Doma jsem přesně v 5:09.

Před domem stojí Jeep Cherokee, který patří Jay. V domě duní gospely. Teď je to jedna z těch písní postavených na synkopování, která v kostele obvykle skončí společným vzýváním Boha a pobíháním mé křičící babičky po chrámu. Je to trapný až na půdu.

Jay tyhle písničky pouští vždy jen o víkendu, když nás chce s Treyem vyhnat z postele, abychom jí pomohli s úklidem. Když někdo zpívá o Ježíšovi, nedá se dost dobře povalovat, takže bez jediného slova vstanu a jdu uklízet.

Zajímalo by mě, proč to pustila.

Když vkročím do domu, je nezvykle chladný. Venku je sice větší zima než vevnitř – kabát si můžu sundat – ale kapucu si nechám na hlavě. Před týdnem nás odpojili od plynu a bez plynu není teplo. Jay dala do chodby elektrické topení, jenomže na tuhle zimu už nestačí. Když se chceme vykoupat, vodu si ohříváme v hrncích na elektrickém sporáku, a v posteli máme na spaní o deku navíc. Trey s mámou už nestíhali vyřídit všechny účty, takže museli dodavatele plynu požádat o odklad, pak o další a ještě o jeden. Až dodavatele to čekání na peníze unavilo a prostě nás odstřihl.

To se stává.

„Jsem doma,“ zavolám z obýváku.

Zrovna když se chystám odhodit batoh s kabátem na gauč, Jay kdesi vyštěkne: „Pověs ten kabát a batoh si dej do pokoje!“

Proboha, jak je tohle možný? Poslechnu ji a přejdu do kuchyně.

Jay z kredence vytáhne dva talíře, jeden pro mě a druhý pro sebe. Než přijde i Trey, bude to ještě chvíli trvat. Jay pořád vypadá jako „Jay z kostela“, což je vzezření, které si nasazuje jakožto sekretářka sboru – má jednoduchý culík, sukni po kolena, košili s dlouhými rukávy, která skryje všechna tetování a jizvy, co by jí to kazily. Je čtvrtek, takže ji večer čeká další lekce na cestě za titulem sociálního pracovníka – chce se postarat o to, aby se ostatním dostalo pomoci, která jí chyběla, když bývala na drogách. Několik posledních měsíců absolvuje částečné dálkové studium, přednášky má párkrát do týdne. Většinou si musí vybrat, jestli se nají, nebo jestli se převleče, obojí nestíhá. Dnes večer se asi chce najíst.

„Čau, Maličko,“ řekne sladce, jako by mě před chvílí vůbec neokřikla. Typický. „Jak ses dneska měla?“

Je 5:13. Sedím za stolem. „Ještě mi nezavolal.“

Jay přede mě položí talíř a svůj dá hned vedle. „Kdo?“

„DJ Hype. Zapsala jsem se na čekací listinu do Ringu, pamatuješ?“

„Jo tohle.“

Tohle, jako kdyby o nic nešlo. Jay ví, že ráda rapuju, ale nemyslím si, že by jí docházelo, že taky chci rapovat. Tváří se zhruba stejně, jako kdyby mě nadchla nějaká nová videohra.

„Dej mu čas,“ odpoví. „Jaká byla přípravka? Dneska jste všichni měli cvičný test, nebo ne?“

„Jo.“ To je to jediný, co ji v poslední době zajímá, pitomej test.

„A?“ řekne, jako by ještě na něco čekala. „Jak to šlo?“

„Asi dobrý, myslim.“

„Bylo to těžký? Lehký? Nějaký témata, na kterých ses zasekla?“

A je to tady, výslech. „Byl to jenom cvičnej test.“

„No ale díky němu si můžeme udělat představu, jak ti to půjde při ostrym testování,“ tvrdí Jay. „Bri, to není legrace.“

„Já vim.“ Už jsem to od ní slyšela milionkrát.

Nakládá mi na talíř plátky kuřete. Od Popeye. Je patnáctého. Právě dostala výplatu, takže se dobře najíme. I když Jay se zaklíná, že lepší kuře dělají Popeyes v New Orleans. Tam se s tetou Pú narodily. Někdy je to ještě slyšet na tom, jak mluví. Třeba když řekne „miláčku“, je to, jako kdyby to slovo nasáklo melasou a rozpadlo se do celé řady slabik, které do něj ve skutečnosti nepatří.

„Jestli tě chceme dostat na dobrou školu, budeš k tomu muset přistupovat s větší vážností,“ řekne.

Jestli my chceme? Měla by říct jestli já chci.

Ne, že bych na univerzitu nechtěla. Upřímně řečeno, nevím. To hlavní, co chci, je doopravdy rapovat. Jestli se to povede, bude mi líp než s prací, kterou mi zajistí vysokoškolský titul.

Chytnu telefon. Je 5:20. Pořád nic.

Jay mlaskne. „Hm-hm.“

„Co?“

„Vím, nad čím přemýšlíš. Asi ses na ten test nemohla moc soustředit, když pořád myslíš na ten svuj Ring.“

Jo. „Ne.“

„Mm-hmm. Kdy se ti měl ozvat Hype, Bri?“

„Teta Pú říkala, že volá mezi půl pátou a půl šestou.“

„Pú? Nesmíš spolknout všechno, co říká. To ona přece tvrdila, že někdo z Gardenu zajal mimozemšťana a teď ho vězní ve sklepě.“

To je pravda.

„A i kdyby opravdu volal vždycky mezi půl pátou a půl šestou, ještě máš čas,“ řekne potom.

„Já vim, jsem jenom –“

„Netrpělivá. Tak jako táta.“

Jen ať si to říká, že jsem stejně tvrdohlavá jako táta, že mám stejně prořízlou pusu a stejně horkou hlavu. Jako by to pro ni neplatilo a ještě k tomu neměla pár zajímavých vlastností navíc. Říká taky, že jsme mu s Treyem podobní. Máme stejný úsměv, jen bez pozlacených zubů. Stejné důlky ve tváři a stejný mírný odstín pleti, takže nám lidi říkají „Redbones“ nebo „light brights“, máme stejné černé, velké oči. Po Jay nemám ani vystouplé lícní kosti, ani světlé oči a tak tmavá jako ona jsem jenom v létě, když jsem celý den na slunci. Někdy ji přistihnu, jak na mě zírá, jako kdyby se na mně snažila najít něco svého. Nebo jako kdyby viděla tátu a nedokázala odvrátit zrak.

Podobně se dívá i teď. „Děje se něco?“ ptám se.

Usměje se, ale jen slabě. „Ale nic. Buď trpělivá, Bri. Když zavolá, běž tam a předveď battle naší Maličky –“

Battle naší Maličky?

„– a utíkej zpátky domů. Nezůstávej s těma pochybnýma lidma od Pú.“

Teta Pú už mě do Ringu vodí několik týdnů, abych nasála, jak to chodí. Už předtím jsem viděla hromadu videí na YouTube, ale být tam doopravdy má něco do sebe. Jay nevadí, že tam chodím – battly tam měl i táta a Mr. Jimmy nepřipouští žádné výstřelky – ale vůbec není nadšená z toho, že jsem s tetou Pú. A už vůbec se jí nelíbí, když teta tvrdí, že je moje manažerka. Vždycky říká, že „takovej blázen nemůže bejt manažer ani omylem!“.

„Jak můžeš takhle mluvit o vlastní sestře?“ ptám se.

Právě nandavá na talíře kajenskou rýži. „Vím, v čem jede. Ty víš taky, v čem jede.“

„Jo, ale nikdy by nedopustila –“

Odmlčím se.

Jay přidá na talíře smaženou okru, na krajíce nakládá kukuřici. Nakonec k tomu všemu naaranžuje měkké, nadýchané koláčky. Koláčky, které se pečou u Popeyes, nejsou nikdy tak krásně měkké a nadýchané, říkejte si, co chcete.

Tomuhle se říká Popkenchurch.

Popkenchurch, to znamená, že kuře a kajenskou rýži koupíte u Popeye, sušenky v KFC a smaženou okru s kukuřicí v Church. Trey tomu říká „srdeční zastávka“.

Abyste tomu rozuměli, Popkenchurch, to není jen tak, nejen proto, že vám může způsobit zažívací problémy. Jay to nakupuje vždycky, když se přihodí něco nepěkného. Když se před několika lety dozvěděla, že její teta Norma má terminální stadium rakoviny, nakoupila Popkenchurch. Když si minulé Vánoce uvědomila, že si nemůže dovolit koupit mi laptop, zase Popkenchurch. Když se babička rozhodla, že se nepřestěhuje do jiného státu, aby pomáhala sestře, která se vzpamatovává po mrtvici, Jay přinesla Popkenchurch. Nikdy jsem nikoho neviděla vybíjet si agresi na kuřecím stehně způsobem, který tenkrát předvedla ona.

Něco se děje. „Co se stalo?“

„Bri, nemusíš si vůbec dělat starosti –“

Vtom mi zabzučí mobil, až obě nadskočíme.

Na obrazovce září cizí číslo.

Je půl šesté.

Jay se usmívá. „Konečně ti volá.“

Ruce se mi třesou až po konečky prstů, ale poklepu na obrazovku a přiložím si přístroj k uchu. „Prosím?“ dostanu ze sebe.

„To je Bri?“ zeptá se ten dobře známý hlas.

Najednou mám úplně sucho v krku. „Jo. To je ona… ta… já.“ Do háje s gramatikou.

„Tak co? Tady DJ Hype. Seš ready, zlatíčko?“

Právě teď, právě teď musím úplně ztratit řeč. Odkašlu si. „Ready? Na co?“

„Ready na to, abys nám to nandala. Gratuluju, večer tě čekáme v Ringu!“

DVA

Tetičce Pú jsem napsala jen dvě slova: Budu tam.

Do čtvrt hodiny je u nás.

Nejdřív je jenom slyšet. Před barákem řve „Flash Light“ od Parliamentu. Stojí vedle svého starého cutlassu a naprosto si to užívá. Tančí Milly Rock i Disciple Walk, jako by se v ní spojily všechny hvězdy ze Soul Train.

Jdu ven a přes kšiltovku si ještě přetahuju kapuci. Tady by zmrzly půlky i lednímu medvědovi. Když zamykám vchod, mrznou mi ruce. Jay před chvílí odešla na své hodiny.

Něco se stalo, vím to. Navíc ani neřekla, že se nic nestalo. Řekla, že se nestalo nic, s čím bych si musela dělat starosti. A to je rozdíl.

„Tady jí máme!“ Pú už na mě ukazuje. „Legenda Ringu právě startuje svojí kariéru!“

Kovové uzávěrky na copy jí při tanci cinkají. Jsou zelené, tak jako sneakersky, co má na sobě. Každej cucák z Garden Heights ví, že podle gangsterskejch pravidel Garden Disciples vždycky nosí zelenou.

Jo, to je její svět. To, co má vytetovaný na pažích a na šíji, umí rozluštit jen GD, snad až na rudej polibek na krku. Ten je od její přítelkyně, od Leny.

„Co ti pořád říkám?“ Odhalí svůj široký úsměv prokládaný zlatem. „Říkám-furt-že-máš-na-to.“ Na každý slovo si se mnou plácne.

Málem se ani nedokážu usmát. „Jo.“

„Bri, dyť seš v Ringu! V Ringu! Víš, co by většina našich dala za takovou šanci? Co je s tebou?“

Je to dost blbý. „Něco se stalo, ale Jay mi nechce nic říct.“

„Jaks na to přišla?“

„Nakoupila Popkenchurch.“

„Sakra, vážně?“ ptá se a jeden by si myslel, že se taky lekla, ale ona pokračuje: „Tak proč mi taky nenaložíš?“

Zúžím oči. „Potvoro nenažraná. Pú… teto, Popkenchurch kupuje, jenom když je to blbý.“

„Notak, holka. Slyšíš trávu růst. Z toho battlu seš celá rozklepaná.“

Koušu si ret. „Možná.“

„Určitě. Tak pojď, jedem do Ringu, ať těm vypatlancum předvedeš, jak se to má dělat.“ Pak nastaví dlaň. „Míříme na nebe?“

To je naše motto, je z jedný písničky od Biggieho, která je starší než já a skoro tak stará jako teta Pú. Plácnu si s ní. „Míříme na nebe.“

„Sejdem se nahoře, nuly,“ cituje půl verše, a pak mě políbí na čelo. „Ani ta tvoje nerďácká mikina nevadí.“

Je na ní Darth Vader. Jay ji před několika týdny ulovila na jednom swapu. „Co? Tohle je Vader!“

„To je mi jedno, nosej to pojebaný nerdi!“

Dám oči v sloup. Když máte tetu jenom o deset let starší, někdy se chová jako teta a někdy jako otravná starší sestra. Navíc máma se o ni taky starala. Babičku zabili, když byl tetě rok, a táta jim umřel, když jí bylo devět. Jay se k Pú vždycky chovala, jako by byla její třetí dítě.

„Pojebaný nerdi, ha?“ odpovím. „Jsou to ty nejhustší lidi. Trochu bys měla rozšířit svoje obzory.“

„A ty bys měla zrušit televizní předplatný na scífko.“

Přísně vzato, Star Wars nejsou žádné sci– vždyť je to jedno. Cutlass má stažený přední sklo, takže jenom přelezu dveře. Než si teta přisedne, povytáhne si svoje kalhoty s rozkrokem u kolen. Nechápu, proč si někdo koupí kalhoty, co mu padaj, když si je pak furt povytahuje. A to si myslí, že mně může radit, co si mám brát na sebe.

Pohodlně si sklopí sedačku a topení dá na maximum. Jasně, mohla by si spíš dát mikinu, jenomže kombinace chladnýho nočního vzduchu a tepla z auta je nepřekonatelná.

„Dám si teď nějakej matroš.“ Sáhne do kastlíku na rukavice. Teta Pú už nehulí, zato pořád cucá ovocný lízátka. Asi je jí milejší cukrovka než permanentní rauš.

V kapse mikiny mi zabzučí mobil. Sonnymu s Malikem jsem napsala to, co tetě Pú, a šílej z toho.

Taky bych měla šílet, nebo se aspoň trochu rozhicovat, ale nemůžu setřást dojem, že náš svět se právě převrátil vzhůru nohama.

A že každou vteřinou se možná překotím s ním.

Jimmyho parkoviště je bezmála plné, ale ne každý se pokouší dostat dovnitř. Už jsou zase „navenku“. Tak se říká párty, která se každej čtvrtek koná před Ringem, potom, co skončí poslední battle. U Jimmyho se lidi srocujou na pařby už víc než rok, je to podobný jako pátky v Magnoliový. Víte co, minulej rok zabil policajt kluka, jen pár ulic od místa, kde žijou moji prarodiče. Nebyl ozbrojenej, ale vrchní žalobce se rozhodl, že strážníka neobviní. Protesty a nepokoje trvaly několik týdnů. Půlka podniků v Gardenu byla buďto naschvál vypálená, nebo se stala obětí pouličních soubojů. Klub Envy, kde bývaly čtvrteční párty, byl jednou z obětí.

Musím říct, že klub na parkovišti není moje gusto (párty v mrazu? díky, nechci), ale sledovat lidi, jak předváděj nový ráfky a motory, nebo auta, co lítaj nahoru dolů, jako by se jich netýkala gravitace, to je fér. Okolo neustále jezděj chlupatý, ale to je teď v Gardenu standard. Mělo by to vypadat asi takhle: „Čau, jsem fajn polda ze sousedství a nebudu po tobě střílet“, jenomže z toho leze humus typu: „Dáváme na vás pozor, černý huby.“

Jdu za tetou až ke vchodu. Z tělocvičny duní hudba, vyhazovači prohledávají příchozí a mávají kolem nich detektory kovu. Kdo u sebe něco má, tomu to ochranka vezme a strčí do krabice u vchodu, dokud akce v Ringu neskončí.

Když se k nim blížíme, teta Pú zvolá: „Tady je vaše hvězda! Klidně jí můžete oslavovat předem!“

To stačí, všichni na nás pokyvujou, plácaj si s náma, několik mě i osloví: „Jak je, Malá Law?“ Sice jsme je fakticky předběhly, ale to nevadí. Díky svýmu tátovi jsem za princeznu.

Ale pár lidí se na mě ušklíbne. Haha, sleduj, ta šestnácka v mikině s Darth Vaderem si myslí, že si dneska škrtne v Ringu.

Vyhazovači si plácnou s tetou Pú. „Jak je, Bri?“ ptá se ten podsaditý, Reggie. „Dneska večer se do toho konečně dáš?“

„Jop! Dneska nám to nandá,“ odpovídá teta Pú.

„Tkjo,“ řekne Frank, ten vyšší, zatímco kolem nás mává detektorem. „Přebralas štafetu od Lawa, co?“

Ani ne. Asi jsem spíš odstartovala svou vlastní a teď běžím. Ale odpovím „jo“, protože to se ode mě čeká, patří to k mému královskému postavení.

Reggie naznačí, abychom šly dovnitř. „Ať tě síla transportuje na nebesa, Scotty.“ Ukáže na mou mikinu a nastaví dlaň ve vulkánském pozdravu.

Copak si ksakru někdo může splíst Star Trek a Star Wars? Jak? Bohužel, některý lidi z Gardenu míní, že je to pro „pojebaný nerdy“, nebo že, jak řekl nějakej pitomec na swapu, „sou to bílý sračky“.

Tyhle lidi by si prostě měli v životě srovnat, jak vypadá správná vesmírná opera.

Jdeme dovnitř. Jako obvykle jsou tu většinou chlapi, ale vidím i několik holek (což koneckonců odráží i poměr žen a mužů v hip hopu, prostě podělaná diskriminace, jenže co…). Jsou tu děcka, co vypadají, jako by právě vyšly z gardenský střední, lidi, co snad zažili doby, kdy tu býval Biggie nebo Tupac, i stařešinové, co budí dojem, že do Ringu chodí už od doby, co se na hlavě nosily kangolky a na nohách shellky od Adidasu. Vzduch je plnej cigaretovýho kouře a pachu trávy a všichni se mačkají kolem boxovacího ringu uprostřed.

Teta Pú nám najde místečko přímo u Ringu. Do všeobecnýho šumu vyhrává Notorious B.I.G., „Kick in the Door“. Basy jsou nahulený tak, že podlaha vibruje jako při zemětřesení, a jeho hlas jako by vyplňoval celou místnost.

Od Biggieho stačí jenom pár vteřin a zapomenu na všechno. „Ten umí!“

„Dobrej vejpal,“ řekne teta Pú.

„Vejpal? Vždyť je to legenda! Biggie jednoznačně dokazuje, že přednes znamená všechno. Je to částečně ve volnym verši, ale funguje to. Dokáže zrýmovat Ježíše s penisem ! No tak, teto. Ježíš a penis.“ No dobře, když je někdo Ježíš, možná ho to může urazit, ale i tak. Prostě legenda.

„Takjo, takjo,“ směje se teta Pú. „Chápu, o čem mluvíš.“

Kejvu do rytmu a hltám každej verš. Teta Pú mě s úsměvem pozoruje a stará jizva, památka na to, jak ji pobodali, vypadá jen jako důlek ve tváři. Hip hop je návykovej a byla to teta Pú, kdo mě do toho dostal. Když mi bylo osm, pustila mi Illmatic od Nase a řekla: „Tenhle týpek ti změní život jedinou slokou.“

A změnil. Od chvíle, co mi Nas řekl, že „svět patří mně“, se všechno změnilo. To album už tehdy mělo svoje roky, ale bylo to, jako by mě někdo probudil z dlouhého spánku. Dost se to blížilo náboženskému vytržení.

Pro ten pocit bych zabíjela. A proto rapuju.

U dveří je menší pozdvižení. Davem si razí cestu chlapec s krátkýma dredama, na pozdrav mu nastavují pěsti. Dee-Nice, neboli jeden z nejznámějších rapperů v Ringu. Z jeho battlů se staly virály. Nedávno ale s battly skončil. Je legrační končit s takovýma věcma, když jste mladí. Teprve před rokem dodělal Midtown.

„Hej, to užs slyšela?“ ptá se teta Pú. „Náš chlapec právě podepsal smlouvu se studiem.“

„Vážně?“

„Na několik míčů, platěj předem.“

A do háje. Už se nedivím, že s tim skončil. Smlouva v milionech dolarů? A kdyby jenom to, smlouva v milionech dolarů pro člověka z Gardenu?

Ztlumili osvětlení, hudba utichá. Hype sedí v kuželu světla reflektorů a dav začíná skandovat.

„Připravte se všichni na battle!“ řekne Hype, jako kdyby se do Ringu doopravdy chystali dva boxeři. „A na náš první souboj nastoupí do prvního rohu M-Dot!“

Do Ringu šplhá malej potetovanej kluk a z davu se ozývá směs bučení a povzbudivých výkřiků.

„A proti němu máme Ms. Tique!“ oznamuje Hype.

Když stoupá do Ringu dívka s tmavou pletí, kruhy v uších a krátkým kudrnatým sestřihem, hlasitě křičím. Ms. Tique je zhruba v Treyově věku, ale rap chrlí jako stará duše, která už prožila hodně životů, co nestály ani za to hovno.

Ta míří hodně vysoko.

Hype představuje rozhodčí. Je to sám Mr. Jimmy, Dee-Nice a CZ, neporazitelný král Ringu, který dodneška nemá protivníka. Hype háže mincí a vyhrává Ms. Tique. Ta ale dává první slovo M-Dotovi. Sál se rozezvučí v pravidelnym rytmu. Je to J. Cole, „A Tale of 2 Citiez“.

Publikum šílí, ale já? Já sleduju Ring. M-Dot se prochází a Ms. Tique ho sleduje jako šelma svou kořist. Ani když vyrazí proti ní, neucukne, žádná reakce, jenom na něj zírá, jako kdyby předem věděla, že ho rozmetá na kusy.

Je to krása.

M-Dot přijde s několika pěknýma lajnama. Rapuje plynule. Ale když se dostane ke slovu Ms. Tique, její rap je jeden punch za druhým, až mi naskakuje husí kůže. Dav rezonuje s každým veršem.

První dva souboje vyhraje levou zadní, je konec.

„Tak fajn, lidi,“ řekne Hype. „Je čas na naše Královský bažanty! V Ringu si to teď rozdají dva nováčci, co za sebou ještě nemají žádnej battle.“

Teta Pú poskakuje na vysokejch podpatkách. „Joo ooo!“

A mně se z ničeho nic začínají podlamovat kolena.

„Vylosovali jsme dvě jména,“ pokračuje Hype, „takže to nebudeme dál hrotit, náš první MC je –“

Pustí pár rychlých beatů. Dav dupe do rytmu, až se podlaha otřásá, takže už si nejsem úplně jistá, jestli se mi tolik klepou nohy.

„Milez!“ dořekne Hype.

Na druhé straně sálu se ozývá povzbudivý pokřik. Dav se rozestupuje a k Ringu se blíží tmavý chlapec s klikatě sestřiženými vlasy. Vypadá to, že je zhruba mého věku. Na řetězu, co má kolem krku, mu visí velký přívěsek ve tvaru kříže.

Poznávám ho, ale vlastně ho neznám, jestli to vůbec dává smysl. Někde jsem ho už viděla.

Za ním kráčí štíhlý muž v černobílé teplákové soupravě. Oči má skrytý za tmavýma brejlema, i když slunce už dávno zapadlo. Něco chlapci řekne a v puse se mu zablýsknou dva zlatý tesáky.

Šťouchnu do tety Pú. „To je Supreme.“

„Kdo?“ zahuhlá s lízátkem v puse.

„Supreme!“ řeknu, jako by přece měla vědět, o koho jde. Měla by. „To je bejvalej manažer mýho táty.“

„Jo tak. Pamatuju si ho.“

Já si ho vlastně nepamatuju. Když se u nás vyskytoval, byla jsem batole, ale příběh svého otce znám nazpaměť jako dětskou říkanku. Svoje první album dal dohromady, když mu bylo šestnáct. Tenkrát se ještě používala cédéčka, takže to nakopíroval a roznesl je po naší čtvrti. Supreme byl naprosto uchvácenej, natolik, že začal u táty žebrat, aby ho vzal jako svého manažera. Táta souhlasil. A od té doby byl otec undergroundová legenda a ze Suprema se stala legenda manažerská.

Táta ho vyhodil těsně před svou smrtí. Jay tvrdí, že měli „rozdílný přístup k umění“.

Chlapec od Suprema leze do Ringu. Jakmile mu Hype podá mikrofon, kluk řekne: „Tady mě máte, Milez, zet na konci, váš princ, známý jako Supercool!“

Dav hlasitě haleká.

„Oou, to je ten s tou debilní písničkou,“ konstatuje teta Pú.

Tak proto ho znám. Jmenuje se to „Supercool“ a přísámbohu, že je to ten nejidiotštější song na světě. Nemůžu se ani projít, abych někde nezaslechla jeho hlas: „Supercool, tak řekni že sem cool. Super-cool. Super-cool. Super, super, super… “

Taky je k tomu tanec, kterej se jmenuje „Tak si to zkus“. Malý děcka ho milujou. To video má na netu kolem milionu zhlédnutí.

„Děkuju svýmu tátovi, díky, Supreme!“ řekne Milez a ukáže na Suprema.

Supreme přikyvuje a dav pochvalně zařičí.

„A doprdele,“ řekne teta Pú. „Nasadili tě proti synovi manažera tvýho táty.“

Ksakru, už to tak vypadá. A nejen to, navíc mě museli nasadit proti někomu známýmu. Jeho písnička je sice naprosto tupá, ale Mileze každej zná a už teď mu všichni fandí. V porovnání s ním jsem nýmand.

Ale já jsem nýmand, co umí rapovat. „Supercool“ má slova ve stylu: „Život je krutej, ale co, sem tvrdej. Ale co, sem tvrdej. Mý doláče ve vzduchu smrděj. Mý doláče, mý doláče, mý doláče…“

Eh. Jo. To nebude těžký. Ale taky z toho plyne, že v žádném případě nesmím prohrát. To bych nepřežila.

Zase pár rychlých beatů od Hypea. „A MC číslo dvě bude…“ začne a několik lidí vykřikne své jméno, jako by ho snad mohli přimět, aby je vyhlásil. „Bri!“

Teta Pú zvedne mou paži do vzduchu a dovede mě k Ringu. „Tady máte svýho šampiona!“ zakřičí, jako bych byla Muhammad Ali. Ali teda rozhodně nejsem. Jsem šíleně rozklepaná.

Přesto vyšplhám do Ringu. Reflektor mi svítí přímo do obličeje. Zírají na mě stovky tváří a všechny mobily míří na mě.

Hype mi podává mikrofon.

„Představ se,“ řekne.

Měla bych se trochu ukázat, ale dostanu ze sebe jenom: „Já jsem Bri.“

Z davu se ozývá pohrdlivý smích.

Hype se uchechtne. „Oukej, Bri. Nejsi náhodou dcera Lawa?“

Co to se mnou má co dělat? „Jo.“

„Aj, sakriš! Jestli má holčička něco po taťkovi, ještě nám dneska ukáže.“

Dav zaryčí.

Nebudu lhát, trochu mě to prudí, že tátu zmínil. Já chápu proč, ale kurňa. Jestli jsem dobrá, nebo ne, to by se ho přece týkat nemělo. On mě rapovat neučil. Učila jsem se sama. Tak proč by měl sklízet potlesk?

„Je čas hodit si mincí,“ řekne Hype. „Bri, vyber si ty.“

„Orel,“ zamumlám.

Hype hodí mincí a přitiskne si ji na hřbet ruky. „Je to orel. Kdo bude první?“

Pokývnu na Mileze. Skoro nemůžu mluvit. První být nemůžu ani náhodou.

„Fajn. Jste všichni ready?“

Z davu se ozve zcela jednoznačný ryk. Já? Já fakt ready nejsem.

Ale nemám na výběr.

TŘI

Hudba už duní – „Niggas in Paris“ od Jay-Z a Kanye.

Srdce mi bije silněji než basová linka stopy. Milez jde ke mně, až moooc blízko. Dává mi tím šanci, abych si ho trochu prohlídla. Má hodně keců, ale ať mě klepne, jestli jsem v jeho očích nezahlídla vystrašený výraz.

Začne rapovat.

Jo, já pařim jak král, do mý káry chceš,

jo, plný kapsy mám, proto po mně deš.

Mý najky, mě žereš.

Tak na co si to hraješ?

No ne, mě nesejmeš, a to se dávno ví.

Já sem párty král v městě ztemnělym,

já sem gangsta král, takže neřešim.

Nadupaná kára, bouchačka, škvára,

aťsi mě bulvár honí, za mnou čára.

Dobře, uznávám. Tímhle rozhodně překonal celý „Supercool“, ale stejně to nemůže myslet vážně. Není žádnej gangsta, žádná elita mezi géčkama, ani lůza mezi géčkama, prostě žádný géčko, tak proč se tím vychloubá? Vždyť dokonce ani nežije ve městě. Všichni vědí, že Supreme teď žije v satelitu. A jeho kluk je městskej drsňák?

Pche.

Musím ho odkopat. Třeba ve stylu: „Tvý plány? Končej tady. Seš fejk, ne géčko, sbal to svý kočičí zlato.“

Ha! To zní dost dobře.

Pořád rapuje o tom, jakej je velkej gangster. Šklebím se a čekám, až na mě přijde řada. Ale pak –

Jo, já pařim jak král, tak nevim, vo co běží.

Tohle že je battle? Straší ti ve věži?

Sejmu tuhle pipku, bude to masakr,

tak skončil i její nablblej fotr.

Co to.

Kurva.

Vyjedu po něm. „Cos to sakra říkal?“

Hype vypíná hudbu, slyším jeho: „Hej, hej, hej,“ a pár lidí vbíhá do Ringu. Teta Pú mě táhne zpátky.

„Ty zmrde malej!“ křičím. „Zopakuj to!“

Teta mě dotáhne do rohu. „Co s tebou sakra je?“

„Slyšelas, co mele?“

„Jo, ale ty se s nim srovnej pusou, ne pěstí! Chceš, aby tě diskvalifikovali ještě dřív, než začneš?“

Ztěžka oddechuju. „To, co řekl –“

„Dostal tě, to je přesně to, co chtěl!“

Má pravdu. Do háje, má pravdu.

Dav bučí. Ani oni neslyší rádi, když si někdo bere do huby tátu.

„Hej! Všichni znáte pravidla. Zakázaný neni nic,“ řekne Hype. „Law se do pravidel Ringu vejde taky.“

Další bučení.

„Dobře, dobře!“ Hype se je snaží uklidnit. „Milezi, tohle byla podpásovka, rodinu vynech. A teď klídek.“

„Moje chyba,“ řekne do mikrofonu Milez, ale šklebí se u toho.

Třesu se touhou mu jednu vrazit. A je to tím horší, že mám úplně stažené hrdlo a že jsem skoro stejně naštvaná sama na sebe jako na Mileze.

„Bri, jsi připravená?“ ptá se Hype.

Teta Pú mě strčí zpátky doprostřed Ringu.

„Jo,“ dostanu ze sebe.

„Tak teda fajn,“ řekne Hype. „Jdeme na to.“

Stopa se znova rozjede, ale já mám v hlavě najednou úplně prázdno.

„Já…“

Sejmu tuhle pipku, bude to masakr...

Dodnes slyším výstřely, které nám ho navždy sebraly.

„On…“

Tak skončil i její nablblej fotr.

Pořád slyším, jak Jay křičela.

„Já…“

Sejmu… Fotr.

Pořád ho před sebou vidím, jak leží v rakvi, bílý a studený.

„Zavřel jí hubu!“ vykřikne kdosi.

Doprdele.

Ta slova rezonují davem, až se jimi rozezvučí celý sál. Milez už se nešklebí, jen se zeširoka usmívá. Jeho otec se uchechtne.

Hype zastaví hudbu.

„A sakra,“ řekne. „První kolo automaticky vyhrává Milez.“

Dopotácím se do rohu.

Okno.

Kurva, já mám okno.

Teta Pú vyšplhá za provazy. „Co to má doprdele znamenat? Necháš si ho jít na tělo?“

„Tetičko –“

„Uvědomuješ si, o co právě teď hraješ?“ řekne. „Já ti to povim. Můžeš to tu všechno rozjet, ale ty mu jen tak daruješ první battle?“

„Ne, ale…“

Strčí mě zpátky do Ringu. „Vyser se na to!“

Milez si párkrát plácne s publikem, všichni k němu pozvedají pěsti. Jeho táta se pyšně zasměje.

Kéž bych taky měla někoho takovýho. Ne tohohle čuráka, prostě tátu. V tuhle chvíli by mi stačilo i pár hezkých vzpomínek. Abych nemyslela jenom na ten den, co ho zabili.

Stalo se to před naším starým domem. Ten večer si chtěli s Jay vyrazit. Teta Pú, která s náma tenkrát bydlela, slíbila, že se o mě a o Treye postará, když budou pryč.

Táta nás políbil na rozloučenou a my jsme šli hrát Mario Kart. Rodiče vyšli z domu. Slyšela jsem nastartovat auto. Právě když se mi s princeznou Peach podařilo předjet Treyova Bowsera a Toada tetičky Pú, ozvalo se pět výstřelů. Byly mi teprve čtyři, ale slyším je dodnes. Slyším křičet Jay, teda vlastně výt, ani to nepřipomínalo lidský hlas.

Říká se, že spoušť musel zmáčknout někdo od Crowns. Tady na východním pobřeží jsou Crowns největší zástupce gangu King Lord. Je jich tolik, že by dokonce mohli mít vlastní gang. Táta do žádnýho gangu nepatřil, ale byl si velmi blízký s řadou lidí od Garden Disciples, takže se nechal zatáhnout do jejich her. Crowns ho vyřadili.

Podle toho, co jsem o něm slyšela, takovýhle okno by mu nikdo nikdy nenadělil. Ani já se nesmím nechat.

„Druhý kolo!“ oznamuje Hype. „Milezi, vyhráls první kolo, takže rozhodni, kdo začne.“

Směje se od ucha k uchu. „Já si to vezmu.“

„Tak si zkusíme nějakou starou školu!“ řekne Hype.

Chvíli zaskrečuje, a pak začne další beat. Snoop a Dre, „Deep Cover“. S tou starou školou měl teda pravdu. Tohle je úplně první Snoopova nahrávka.

Stařešinové v sále šílí. Pár mladíků vypadá zmateně. Milez rapuje a ani se na mě nepodívá, jako bych už nebyla důležitá.

Jo, to o mně říkaj, že sem princ,

a já vim, jak na to,

celý roky hraju vaše hry,

nejsem na kecy,

sem géčko, řekni to.

Dyť synáček by chtěl bejt jako my,

a holky, co k něčemu sou,

ze mě nemůžou.

Mam prachy,

ty nikdy z módy nebudou,

voněj novotou mercedesy nablejskaný,

a s Jordanem my dva sme starý známý.

Zlatý pravidlo, když máš battle? Poznej slabiny svýho protivníka. Nic z toho, co vychrlil, se netýkalo mě. Možná to vypadá, že by se kolem toho nemuselo dělat haló, ale v tuhle chvíli mě to doslova praštilo do uší. Měla jsem okno. Opravdickej MC by mě na tomhle zabil. Sakra, já bych to udělala. A on to ani nezmíní. A to znamená, že na devadesát osm procent má tohle napsaný předem.

Napsat si to předem, to se v Ringu nedělá. A víš, co se nedělá vůbec nikdy? Nechat si to napsat předem.

Nevím, jestli si ty verše napsal sám, možná, že jo, ale já se můžu postarat o to, aby si všichni mysleli, že ne. Je to sviňárna? Jasně. Ale vzhledem k tomu, že to s mým tátou za hranou není, tak za hranou není už vůbec nic.

Battly, pravidlo druhé – využij nahodilé okolnosti ve svůj prospěch. Supreme nevypadá, že by si dělal vrásky, ale věřte mi: měl by.

A to si přidám do arzenálu.

Pravidlo číslo tři – když pustěj beat, dávej bacha, aby do něj tvůj rap sednul jak zadek na hrnec. Verše mají rytmus, kterýmu se říká flow, a odrazí se v něm každý slovo, každičká slabika. Většina lidí si u „Deep Cover“ vybaví Snoopa a Dre, ale jednou jsem na YouTube našla remake od rappera známýho jako Big Pun. Flow, který má v týhle písni, patří k tomu nejlepšímu, co jsem kdy v životě slyšela.

Třeba se mi ho podaří napodobit.

Možná Milezovi setřu z tvářičky ten jeho nablblej škleb.

Možná, že nakonec vážně vyhraju.

Milez končí a beat utichá. Ozve se pár nadšených výkřiků, ale ne zas tak moc. Ring tě bude milovat jenom za vybroušený lajny, za punche, ne za prostřední veršíky o tom, jak jsi velkej.

„Oukej, slyšim vás,“ řekne Hype. „Bri, je to na tobě!“

Mám spoustu nápadů, co jsou rozházený jako dílky puzzle. Teď je musím složit dohromady a přijít s něčím, co dává smysl.

Rozezní se beat. Rytmicky pokyvuju. Jsem tu jenom já, hudba a Milez.

A slova se najednou proplétají do veršů, mají svůj flow, a já je nechám, ať se valí.

Takhle ty válčíš, Milezi? No ne, tos nedal, tos prohrál.

Proč jen to neshráb fela, co psal tvuj flák?

To bude žaloba za porušení práv.

Nemachruj na Briu, dneska tě zabiju,

v rapu sem borka, a navíc holka.

Taťka se klepe, že zatlačim na pilu.

Zbejvá ti školka, bejb, hej, radši to včas vzdej,

než udělám díru do tvýho papíru.

A pak se ptej u vašich, no v jaký seš to kaši, a taťky se ptej, sem holka z Gárdnu, já jen tak nevypadnu.

Tak co máš kecy, když nemáš to v srdci,

omluv se pořádně, vždyť urážíš všecky,

Říkám ti natvrdo, ať sbalíš si věci –

Zmlknu. Nastalo davový šílenství. Š-Í-L-E-N-S-T-V-Í.

„Cože?“ křičí Hype. „Cože?“

I týpci, co vypadaj jako naprostý drsňáci, skáčou do vzduchu, pěsti zdvižený, pusu otevřenou: „Jóóó!“

„Cože?“ křikne Hype znovu a spustí sirénu. Tu sirénu. Ta se pouští, jenom když MC svýmu soupeři doopravdy zavaří.

A spustil ji na počest mě, mě Brianny Marii Jacksonové.

Haluz.

„To byl jeden punch za druhym!“ prohlásí Hype. „Zavolejte hasiče! Tohle je nezvladatelná palba! Sám to tu nedávám!“

Připadám si jako v pohádce. Když jsem dávala freestyle pro pár kamarádů tety Pú, říkala jsem si, že je to pecka, co to s nima dělá. Ale tohle je někde jinde, jako když se z Luka, Luka obyčejnýho kluka, stal Luke Skywalker, Jedi.

„Nezlob se, Milezi, ale fakt stačilo pár řádků na to, aby tě rozsekala,“ pokračuje Hype. „Volejte chlupatý! Tohle je vražda! Poroto, co tomu říkáš?“

Všichni zvedají cedule s mým jménem.

Dav burácí čím dál víc.

„Vyhrála Bri!“ řekne Hype.

Milez si nervózně tře nazrzlé chmýří na bradě.

Šklebím se. Dostala jsem ho.

„Tak pojďme na závěrečný kolo,“ řekne Hype. „Zatim je to remíza, takže kdo vyhraje teď, vyhraje všechno. Bri, kdo začne?“

„On,“ odpovím. „Ať máme ten vopruz za sebou.“

Kolem Ringu to zahučí. Jo, fakt jsem to řekla.

„Milezi, žádná nečistá hra,“ řekne Hype. „Jdeme na to!“

Stopa už jede – „Shook Ones“ od Mobba Deepa. Je pomalejší než „Deep Cover“, ale na freestyle je ideální. Když projíždím battly na YouTube a pustěj tam tenhle beat, vždycky je to nářez.

Milez rapuje a civí u toho na mě. Něco o tom, kolik má peněz, jak ho holky milujou, co má za hadry a co za řetězy, jak si žije jako gangsta. Furt to samý. Starý. Předepsaný.

Jediná možnost je totálně ho zabít.

Jsem tady a jdu po něm, dobrý mravy už mě nezajímaj. Dobrý mravy. Na to je hodně veršů, když se to dobře načasuje. Dětský oslavy. Dostat z hlavy. Bavit davy. MC Hammery – MC Hammer. A Vanilla Ice. Kápové hip hopu je mají za popový hvězdy, ne za skutečný rappery. Mohla bych ho k nim přirovnat.

A musím tam vrazit i „svojí“ lajnu – kdo řekne „brilantní“ tak poctu vzdává Brí. Tohle jednou řekla teta Pú, když si ze mě chtěla utahovat, že musím mít vždycky všecko bez chyby.

Bez chyby. I to se dá použít. Bez chyby, alibi, zvolili. Zvolili – prezidenta. Prezident je v čele. Do čela. Nechtěla. Rozjela. Rozjedu to jako v Etheru, kde se Nas pustil do Jay-Z.

Musím do svýho rapu dostat i něco o tom, jak se jmenuje. Milez. To je vážně hodně sladkej nick. Jak z cukrový vaty. A přitom si myslí, že před ním srazím paty. Že mi zkazí plány. Musím to celý zakončit něčím o sobě.

Milez spustí ruku s mikrofonem. Ozve se pár povzbudivejch výkřiků. Supreme zatleská, ale obličej má ztuhlej.

„Oukej, tak to byl Milez!“ řekne Hype. „Bri, měla bys to radši trochu rozjet!“

Znovu se rozezvučí instrumentál. Teta Pú mi řekla, že víc šancí ukázat celýmu světu, co v sobě mám, už mít nebudu.

A tak se chopím svý šance.

Přijmi mou omluvu, já nevim, co sou dobrý mravy,

sem na mikrofonu, páč rap neumim dostat z hlavy

a nečančám se na dětský oslavy.

Ani pro holčičky, co žerou popový hvězdičky

, vanilkový zmrzlinky a MC Hammery.

Tak nežvaň tu sračičky a běž si hrát s autíčky, urážíš

rap, když chceš jen bavit davy.

Královský klenoty sou mý. Nebe hvězdný se mi

pokloní, kdo řekne „brilantní“, tak poctu vzdává Brí,

dávno už se ví, kdo je tu od přírody bez chyby.

Zavolej si ochranku, ať pro místní máš aspoň nějaký

alibi.

Dneska už si zvolili a s korunou mě postavili

do čela.

Mělo ti to dojít dřív a skromně tipla bych, že ani tvoje písařka to v plánu neměla.

Rozjedu to tu jako v Etheru a sorry, že ti šanci seberu.

Ale ty se seber a na smeťák se odeber, lásko, už nemel, pod mým úderem tvý světlo pohaslo.

Naše čtvrť mi dala jméno kat, tak nech se varovat, aby ses před publikem nerozpad.

Zmatek v tvejch očích je znát a čučíš, že špatnej los ti pad.

To bude znamenat, že seš tu obětí tý nejlepší z nejlepších, Brí.

Rozpoutá šílenství, tady jde o zdraví, briskně tě odpraví,

stopy levou rukou zahladí a dalšího rappera oddělá bez ptaní.

A přitom předpoví, že ve velkym to rozjede a vydělá.

Jo, je to ložený, že neni druhej emsí, co tě s takovou grácií jak já rozloží.

Milez? Bože to je sladký, chlapeček čeká, že srazim paty,

jenže moje hvězdný plány nemůže zhatit nicka z cukrový vaty, co šišlá předepsaný věty. Na křídlech inspirace letí

Brí, budoucnost naší generace, a tobě zbejvá v Superstar štace.

Že géčko seš se nechce věřit, ve sraba se měníš lehce,

hadrama chceš se se mnou poměřit, třeba mi poradíš, jak si mam nakoupit.

A zatimco meleš, jak se nazdobit, a o bouchačkách chrlíš shit,

v ringu můžu na celý čáře zvítězit a pro sebe si vzít, co je mý.

Brí!

Lidi šílej.

„Říkala jsem vám to!“ křičí teta Pú, která si vyšplhala na provazy kolem Ringu. „Říkala jsem vám to!“

Milez se na mě nedokáže ani podívat, ani na svýho tátu ne. Vypadá to, že Supreme na něj zírá. Nebo možná na mě. Přes jeho tmavý brejle se to nedá dost dobře poznat.

„Tak fajn, vážení.“ Hype se vynoří zpoza mixážního pultu a snaží se zklidnit dav. „Teď záleží na hlasech. Kdo získá poslední kolo, zvítězí. Poroto, tak koho tam máte?“

Mr. Jimmy zvedá svou ceduli. Je tam „Bri.“

Dee-Nice zvedá svou ceduli. Bri.

CZ zvedá ceduli. Malá Law.

No ty krááávo.

„Máme tady vítěze!“ pronese Hype do skandujícího davu. Zvedá mi ruku do vzduchu. „Dámy a pánové, Královskýho bažanta dneska vyhrává Bri!“

ČTYŘI

Je pár hodin po bitvě a já mám svoje dávný noční můry.

Je mi pět let, šplhám do mámina starýho lexusu. Táta už je rok v nebi. Teta Pú odešla před několika měsíci. Šla žít ke své tetě do státem podporovaného bydlení.

Zapínám si pás a mamka mi podává nacpaný batůžek. Ruku má posetou tmavými podlitinami. Jednou mi řekla, že je má z toho, že jí není dobře.

„Pořád je ti špatně, mami?“ ptám se.

Všimne si, kam se dívám, a stáhne si rukáv. „Pořád, zlato,“ zašeptá.

Brácha si vleze na sedadlo vedle mě a mamka řekne, že teď pojedeme na jedno zvláštní místo. Nakonec se z toho vyklube příjezdová cesta před domem babičky a dědy.

Treyovi se rázem rozšíří oči. Prosí ji, aby to nedělala. Když ho vidím brečet, brečím taky.

Máma mu řekne, aby mě vzal dovnitř, ale on nechce. Máma vystoupí, obejde auto až k jeho sedačce, odepne mu pás a snaží se ho vytáhnout ven, ale on se tam drží zuby nehty.

Máma ho chytne za ramena. „Treyi, potřebuju, abys byl velkej kluk,“ řekne roztřeseným hlasem. „Kvůli sestřičce. Jo?“

Otočí hlavu a podívá se na mě, rychle si utírá slzy. „Já… já… jsem v pohodě, Maličko,“ prohlásí mezi vzlyky. „Všechno je ok.“

Odepne mi pás, vezme mě za ruku a pomůže mi z auta.

Mamka nám podá batůžky. „Buďte hodní, ano?“ řekne. „Poslouchejte babičku s dědečkem.“

„Kdy se vrátíš?“ ptám se.

Klekne si přede mě. Roztřesenými prsty mě pohladí po vláscích, pak mi ruku přiloží na tvář. „Potom se vrátím. Slibuju.“

„Kdy potom?“

„Potom. Miluju tě, ano?“

Tiskne mi rty na čelo, dlouze, jako nikdy dřív. Stejně políbí i Treye, a pak se narovná.

„Mami, kdy se vrátíš?“ ptám se znovu.

Bez slůvka odpovědi si vleze do auta a nastartuje. Po tvářích jí tečou slzy. Je mi jenom pět, ale vím, že bude pryč dlouho.

Upustím batoh a běžím po cestě za autem. „Maminko, neopouštěj mě!“

Ale ona vyjede na silnici a já na silnici nesmím.

„Maminko!“ křičím. A její auto jede dál, dál, a za chvilku je pryč. „Maminko! Mami –“

„Brianno!“

S trhnutím se probudím.

Jay sedí na kraji mé postele. „Miláčku, jsi v pořádku?“

Vytírám si slzy z očí a pokouším se nadechnout. „Jo.“

„Máš špatný sny?“

Sny, které jsou ve skutečnosti vzpomínkami. Jay mě tenkrát skutečně s Treyem nechala u domu našich prarodičů. Nemohla se o nás starat, když na prvním místě byla drogová závislost. Tenkrát jsem pochopila, že když lidé zemřou, mohou si s sebou vzít i některé z živých.

O několik měsíců později jsem ji spatřila v parku, vypadala jako démon s rudýma očima, kůže se jí odlupovala, vlastně nevypadala jako moje matka. Když se to stalo, začala jsem ji oslovovat Jay – nebylo možné, aby to vážně byla moje máma. Stal se z toho zvyk, kterého jsem se nedokázala zbavit. Je to tak dodnes.

Trvalo to tři roky a k tomu čas strávený v léčebně, než se k nám vrátila. I když už byla čistá, nějaký soudce rozhodnul, že by se mnou a s Treyem měla trávit jen každý druhý víkend a občas prázdniny. Do své péče nás plně získala až před pěti lety, když si našla práci a pronajala si tenhle dům.

Pět let jsme zase spolu, ale pořád se mi zdá o tom, jak nás opustila. Vždycky je to jako blesk z čistého nebe. Ale Jay se nesmí dozvědět, že se mi o tom zdá. Cítila by se provinile a já bych se zase cítila provinile, že se kvůli mně cítí provinile.

„To nic není,“ odpovím.

Vzdychne a postaví se vedle mé postele. „Dobře. Tak do toho, vstávej. Než půjdeš do školy, musíme si promluvit.“

„O čem?“

„Jak je možný, že mi vykládáš o tom, žes vyhrála v Ringu, ale vůbec se nezmíníš, že ve škole se ti zhoršujou známky stejně rychle, jako tetě Pú padají kapsáče?“

„He?“

„He?“ uchechtne se a ukazuje mi svůj telefon. „Tvoje učitelka poezie mi poslala mail.“

Paní Murrayová.

Mluvily jsme spolu po cvičných srovnávacích testech.

A sakra.

Upřímně? Prostě jsem na to zapomněla. Po tom battlu jsem se doslova vznášela. Ten pocit, když dav skandoval moje jméno, je asi něco jako drogový rauš a já už jsem závislá.

Nevím, co mám mámě říct. „Promiň?“

„S promiň si můžeš…! Co musí být vždycky na prvním místě, Bri?“

„Vzdělání především,“ zamumlám.

„Přesně tak. Vzdělání především, dokonce i před rapem. Měla jsem pocit, že jsem to řekla jasně?“

„Nic tak hroznýho se neděje, bože!“

Jay povytáhne obočí. „Děvče,“ artikuluje pomalu, varovně. „Dávej bacha na to, co říkáš.“

„Prostě jsem chtěla říct, že ne každej rodič by kolem toho dělal takový haló.“

„Ale notak notak, já nejsem žádnej každej rodič! Umíš být lepší, bylas lepší, tak buď lepší. Čtverka je pro mě ok jenom ve slově čtverec a trojka je ok jenom v tom smyslu, že ve škole zařadíš zpátky na trojku. Je to jasný?“

Vážně je na mě dost tvrdá. „Ano, madam.“

„Díky. Připrav se do školy.“

Odchází.

„Kristepane,“ říkám si tiše, „je teprve ráno a ona mě hned musí takhle uzemnit.“

„Škoda, že tě musím uzemňovat já !“ zavolá na mě z předsíně.

V tomhle domě si nemůžu dovolit říct ani hovno.

Vstávám, ale v podstatě okamžitě mě přemáhá touha znovu se zachumlat do postele. Při vstávání je tahle zima nejhorší. Pomůže jenom, když se trochu rozhýbu.

Ze zdi u postele se na mě dívají královny hip hopu. Mám tam úplně všechny, od MC Lyte po Missy Elliott, Nicki Minaj nebo Rhapsody… seznam by byl nekonečný. Vždycky si říkám, že pokud chci být první dáma, v noci by mě měly hlídat samé první dámy.

Hodím na sebe svou mikinu s Vaderem a vklouznu do falešných timbsek. Ne, vážně nejsou značkový. Pravý timbsky stojí majlant. Tyhle jsou ze swapu, za dvacet babek. Snažím se je nosit, jako kdyby byly pravý, až na to, že –

„Doprdele,“ syknu. Černá „kůže“ na jedné z bot se sedřela, takže je vidět bílá látka. Ta druhá je sedřená už od minulého týdne. Popadnu lihovku a dám se do práce. Je to trapný, ale co se dá dělat.

Už brzo si pořídím skutečné timbsky. Šetřím si na to z peněz, které si vydělám prodáváním sladkostí. Zásoby mi kupuje teta Pú a dovolí mi, abych si nechala tržbu. Z pohledu Jay je to jediný přípustný způsob, jak mi smí teta Pú dopomáhat k penězům. A díky děckám z Midtownu už mám na své zbrusu nové timbsky našetřenou dobrou půlku. Přísně vzato nesmíme na školních pozemcích nic prodávat, ale zatím mi to prochází. Čest Michelle Obamové. Díky její zdravotní vyhlášce musí školy do automatů dávat samé zdravé věci a já mám docela lukrativní byznys.

Venku se ozve houkačka. Je sedm patnáct, takže to může být leda pan Watson, náš řidič autobusu. Říká o sobě, že i po smrti bude jezdit včas. Až se jeho zombík jednoho dne vážně vyšplhá za volant, já rozhodně nikam nepojedu.

„Běžim,“ zavolám na Jay. Trey je zavřený ve své ložnici. Asi je dost mrtvej. Z práce se vrací v době, kdy se ukládám do postele, a do práce odchází, když jsem ve škole.

Před domem čeká krátký žlutý autobus. Midtownská škola je v midtownské městské čtvrti, ve které lidi bydlí obvykle v soukromě vlastněných činžácích nebo v drahých historických domech. Já spadám do oblasti gardenské střední, ale Jay říká, že je to tam na hovno a člověk tam nikoho nezajímá. Soukromou školu si dovolit nemůžeme, takže naše nejlepší volba je Midtownská střední umělecká škola. Před několika lety začali svážet studenty z celého města. Prohlásili, že tím „přispívají k rozmanitosti“. Jay prohlásila, že „potřebovali peníze z grantů a ty by jim nikdo nedal, kdyby se o ně hlásila jenom nějaká parta bílejch děcek“. Takže tam máme bohatá děcka ze severní části města, střední třídu z centra a z Midtownu a taky děcka z okrajových čtvrtí, jako jsem já. Z Gardenu nás do Midtownu chodí jenom patnáct, a tak pro nás posílají krátký autobus.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Teď je řada na mně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.