D. Steelová

V NEMILOSTI

Přeložila Drahomíra Michnová

Danielle Steel: V nemilosti

Copyright © 2018 by Danielle Steel

All rights reserved

Translation © Drahomíra Michnová, 2020

ISBN 978-80-249-4249-0

Věnováno mým báječným dětem

Beatie, Trevorovi, Toddovi, Nickovi,

Samantě, Victorii, Vanesse,

Maxxovi a Zaře.

Ať jsou vaše pády co nejméně bolestivé

a vy se zase rychle zvednete s tím,

že jste z nich získali cenná ponaučení.

Nikdy není všemu konec, i když se to může zdát.

Ať máte vždycky štěstí na skvělé nové začátky.

Miluju vás celým svým srdcem.

Navždy vaše máma D. S.

Přijde čas, kdy budete přesvědčeni,

že je všemu konec.

Právě to bude ten začátek.

Louis L’Amour

1

Sydney Wellsová hleděla ven na letní déšť a měla pocit, že plave pod vodou. Posledních osm dní byla v šoku. Její manžel Andrew, s nímž prožila šestnáct let, odjel něco vyřídit na své oblíbené motorce. Jel po vedlejší silnici kousek od jejich connecticutského domu, kde nebyl téměř žádný provoz. Rychlá auta a klasické motocykly byly jeho velkou vášní. Tentokrát usedl na jednu ze svých nejoblíbenějších motorek, Ducati. Slíbil, že bude za pár minut zpátky, ale od jeho odjezdu uplynuly čtyři hodiny a ještě se nevrátil. Sydney napadlo, že potkal nějakého kamaráda nebo se rozhodl vyřídit ještě nějaké další věci, když už byl venku a užíval si jízdy za teplého letního dne. Když mu volala na mobil, nebral to. Policie jí pak oznámila, že najel na mokré místo a štěrk. Přilbu sice měl, ale rozepnutou. Ujel jen tak krátkou vzdálenost! Motocykl dostal smyk, přilba mu odletěla. Prý byl na místě mrtvý. Ve svých šestapadesáti letech. A Sydney se tedy stala v devětačtyřiceti letech vdovou. Všechno jí připadalo tak neskutečné. Nic nebylo jako dřív, nic z toho, co se událo, jako by se nestalo, a poté, co ji navštívil manželův právník, bylo všechno ještě neuvěřitelnější. Andrew byl ředitelem investiční firmy, kterou zdědil po svém otci, a také zodpovědným manželem, otcem třiatřicetiletých dvojčat, dcer z prvního manželství, a nevlastním otcem Sabriny a Sophie, které přivedla do manželství Sydney. Do manželství, které považovala za dokonalé, a od počátku předpokládala, že spolu s Andrewem zestárnou. Teď jí těch šestnáct let připadalo jako prchavý okamžik.

Na pohřbu seděla mezi svými dvěma dcerami. Její nevlastní dcery Kyra a Kellie seděly v lavici přes uličku s matkou Marjorie, která přiletěla z L. A., a skupinku doprovázel Geoff, manžel Kellie. Kellie a Geoff bydleli nedaleko, dnes nechali své dvě děti, tříleté a pětileté, doma. Kyra žila se svým přítelem v New Yorku, v domku ve West Village, který jí otec koupil k pětadvacátým narozeninám. Aby své dcery obdaroval spravedlivě, dostala Kellie ve stejnou dobu dům v Connecticutu, který si přála. Mladá rodina bydlela kousek od otce. Kellie nebyla vdaná dlouho. Chtěla děti a přála si žít na venkově. Po narození druhého dítěte se najednou ukázalo, že dům je pro čtyřčlennou rodinu malý, a manželé už nějakou dobu mluvili o tom, že si ho zvětší. Počítali samozřejmě s otcovou pomocí.

Jejich matka a Andrewova první žena Marjorie se před osmnácti lety po rozvodu odstěhovala do L. A., rok předtím, než se Sydney s Andrewem seznámila. Takže Sydney s jejich rozlukou a krachem manželství neměla nic společného, neměla nic společného ani s jejich majetkovým vyrovnáním, při němž Andrew na své bývalé ženě zdaleka nešetřil. Naopak, byl nesmírně štědrý, přesto jeho první manželce zatrpklost a zloba vydržely i dvacet let potom, co ji opustil. Jejich manželství tenkrát prostě odumřelo, protože Marjorie se pořád tvářila jako nešťastná žena, byla věčně nespokojená a dávala to všem kolem sebe znát. Andrew toho měl po čase dost.

Když se seznámil se Sydney, poskytl tím Marjorie nový terč, na nějž mohla směrovat svůj vztek a žárlivost, a zhrzená manželka proti Sydney své dcery celou dobu úspěšně štvala. Nenáviděly Sydney od samého začátku, aniž k tomu měly nějaký důvod; matčina zášť jim k tomu však bohatě stačila. A nic nenasvědčovalo tomu, že se věci změní. V době, kdy se jejich otec ženil podruhé, s hezkou rozvedenou blondýnkou, která měla dvě dcery, devítiletou a jedenáctiletou, jim bylo sedmnáct. Sydney dělala všechno možné, aby si dospívající dvojčata získala, ale jejich zlomyslnost vůči ní a krutost, s jakou se chovaly k jejím dcerám, ji nakonec odradily. Neměla šanci něčeho dosáhnout, protože Marjorie se zuřivou vytrvalostí živila v dcerách nenávist vůči otcově nové partnerce, takže to Sydney vzdala. Během uplynulého týdne spolu obě strany téměř nepromluvily. Marjoriiny dcery se chovaly, jako by jejich otce zabila Sydney, třebaže čerstvá vdova i Sophie a Sabrina byly naprosto zdrcené žalem.

Andrewův právník Jesse Barclay se dostavil druhý den po pohřbu. Musel Sydney obeznámit se situací. Šestnáct let jejího manželství uteklo jako voda a Andrew za tu dobu bohužel nezměnil svou závěť. Zůstala v té podobě, jak ji sepsal, než potkal svou druhou manželku. Jesse se cítil trapně, když Sydney vysvětloval, že už po jejich svatbě Andrewovi připomínal, aby svou závěť vzhledem k novému manželství upravil. Andrew to měl samozřejmě v úmyslu, ale nějak tu záležitost zanedbal, myslel si, že na takovou věc je dost času. Ženil se ve věku, kdy nepočítal s žádnou vážnou nemocí, natož s tím, že tragicky zemře. Oba podepsali předmanželskou smlouvu, podle níž každému z nich zůstalo to, čeho nabyli před sňatkem, a Andrew měl v úmyslu řešit další věci, až budou nějakou dobu spolu. Vždyť mu tenkrát bylo teprve čtyřicet a Sydney byla v té době ve věku, v jakém jsou jeho dcery dnes. Smrt ho zastihla jako vitálního a zdravého člověka, byl na vrcholu svých sil, zároveň stále milující manžel. Ani ve snu by ho nenapadlo úmyslně zanechat Sydney v situaci, v jaké se teď nacházela, jen dosud prostě nepovažoval za nutné provádět nějaké změny své závěti nebo jejich předmanželských smluv. Vždyť v té době myslel na život, ne na smrt. Kdyby věděl, co se stane a jaké to bude mít pro Sydney následky, muselo by mu puknout srdce. Podle platné závěti v době jeho úmrtí tedy odkazoval všechno své jmění svým dvěma dcerám. Sepisoval ji v době, kdy Sydney ještě neznal, takže neobsahovala žádná ustanovení týkající se jeho druhé manželky.

Z těchto důvodů měl tedy dům, v němž až dosud Andrew a Sydney bydleli, připadnout Andrewovým dcerám. Ty se o tom dozvěděly v tentýž den jako Sydney a jejich právník oznámil Jessemu, že si dvojčata přejí, aby se vdova se svými dětmi do třiceti dnů od smrti manžela vystěhovala. Sydney teď zbývalo dvaadvacet dní. A protože Andrew svou poslední vůli sepsal v době, kdy ještě Sydney neznal a ani se znovu neoženil, odkázal svým dcerám i všechny své umělecké předměty, majetek, investice a zařízení domu. Prostě všechno, co vlastnil. Jelikož jejich předmanželská smlouva vylučovala společné vlastnictví, zůstalo všechno, co Andrew během manželství koupil nebo čeho v té době nabyl, jeho osobním vlastnictvím, a teď to tedy patřilo dcerám. Jedinou výjimku tvořily dárky, které od něj Sydney dostala. Ovšem pokud o tom existovalo písemné potvrzení.

Andrewovy dcery vítězoslavně vtrhly do domu hned ten den, co byly s otcovou závětí seznámeny, a okamžitě začaly sepisovat seznam stříbrných, uměleckých a starožitných předmětů a cenností. Kellie si rychle odvezla domů dva cenné obrazy a jednu sochu, samozřejmě se svolením své sestry. Sydney o tom však nic neřekly, a když se vrátila domů z nějakých pochůzek, už jenom zjistila, že jsou ty věci pryč. Posadila se na gauč a lapala po dechu. Uvědomila si, co přijde, a přemýšlela, jak to všechno zvládnout. Kellie a Kyra se už dohodly, že se do domu nastěhuje Kellie, protože je vdaná a má děti. Kyra beztak chtěla i nadále bydlet ve svém domě v New Yorku.

Během těch čtyř dnů, co se Sydney dozvěděla, jak na tom coby vdova po Andrewovi je, si připadala jako ve zlém snu a zmocnil se jí panický strach. Děvčatům ještě nic neřekla. Nechtěla je znepokojovat a potřebovala nejdřív sama vymyslet, co bude dělat, než je do toho problému zasvětí. Podle Andrewovy závěti a nádavkem podle jejich předmanželské smlouvy jí teď nepatřilo nic, co s manželem šestnáct let sdíleli. Dal jí nějaké šperky, ty měla právo si ponechat. Také laciný malý obrázek, který jí koupil na svatební cestě v Paříži. A k desátému výročí svatby od něj dostala útulný malý byt v Paříži, na levém břehu Seiny. Ten byl psaný na její jméno. Dvoupokojový byt v krásném starém domě bez výtahu, ve městě, jež oba milovali. Ale nebylo na něm nic natolik luxusního, aby lákal kupce ochotné zaplatit vysokou cenu, kdyby ho nyní chtěla prodat.

Po sňatku s Andrewem se Sydney vzdala své kariéry uznávané módní návrhářky. Do té doby pracovala pro jednu dobře známou firmu. Zanechat práce pro ni znamenalo těžké rozhodnutí, ale Andrew si přál, aby zůstala doma a mohla trávit víc času s ním. Tlačil na ni, aby zanechala náročné práce, která ji a její dcery sedm let živila. Od Sydneyina rozvodu s prvním manželem. Představa, že nebude pracovat, v ní budila trochu obavy, ale zároveň ji lákala, protože by mohla veškerý svůj čas věnovat nejen manželovi, ale i svým dcerám.

Nakonec podlehla Andrewovu naléhání a měsíc před svatbou s prací skončila. Zakrátko jí zaměstnání přestalo chybět. Jejich nový rodinný život byl pestrý. Cestovali a byli spolu a s dětmi, jednou či dvakrát ročně si vyrazili na romantickou návštěvu Paříže. Těšilo je vědomí, že tam mají vlastní byt a můžou si tam zajet kdykoli.

Kromě toho Andrew zvládal oddělení jejich financí diskrétně a s laskavou elegancí. Staral se, aby na společném účtu byl vždycky dostatek peněz, takže Sydney z něj mohla bez problému platit nejen účty za domácnost, ale také si koupit, co chtěla, aniž se musela manžela ptát nebo si připadat jako chudá příbuzná. Nikdy ji nezpovídal, co si koupila, a ona nebyla nijak marnotratná. Znala cenu peněz. Před jejich sňatkem musela tvrdě pracovat, aby si slušně vydělala, a teď byla Andrewovi vděčná za pohodlný život i za to, co pro ni a pro její dvě dcery dělal. I když od té doby, co skončila s prací, neměla žádný vlastní příjem, žili si díky jeho štědrosti těch šestnáct let dobře. A najednou se její situace přes noc změnila v katastrofální. Jediné peníze, které měla, byly ty na společném účtu. Až z nich koncem měsíce zaplatí všechny běžné výdaje, moc toho nezbude. Andrew obvykle vkládal peníze na účet jednou za měsíc, takže momentálně tam nebyl žádný velký přebytek. Bude to sice ještě nějakou dobu na živobytí stačit, když bude šetřit, ale ne na dlouho a už vůbec ne navždy. Kdyby jí byl odkázal alespoň malou část svého majetku, byla by na život bez něj připravená, i když na nic takového nikdy nepomyslela.

Čtyři noci už jen tak ležela a nezamhouřila oka, přemýšlela o své situaci a snažila se vymyslet, co má dělat. Oplakávala ho, plakala nad bolestnou ztrátou manžela, kterého hluboce milovala, nad ztrátou, se kterou bude muset žít. Navíc bude muset najít způsob, jak se uživit, a to rychle. Potřebovala bydlení a něco, z čeho bude platit nájem a nakupovat jídlo, až peníze na společném účtu dojdou. Všechno ostatní teď patří Kellie a Kyře. Řekly jí, že si může nechat své auto a oblečení a pár dalších věcí. Konečně vyhrály válku, kterou s ní tolik let vedly. Vítězství bylo jejich, Andrew jim nevědomky nahrál tím, že od svatby svou závěť nepřepsal. Kdyby jen trochu tušil, že se něco takového může stát, nikdy by nedopustil, aby jim Sydney byla vydána na milost. Moc dobře věděl, jak nepěkně se k ní chovají, mnohokrát s nimi na to téma mluvil, i když marně.

Obě její dcery měly slušná zaměstnání. Už si na sebe vydělávaly a nevlastní otec jim rád občas i něčím přispěl. Ale Sydney na něm byla zcela finančně závislá už od té doby, co před svatbou zanechala práce. Když ji opustil první manžel, žily jen z její výplaty, otec na dcery přispíval minimálně. Krátce po rozvodu se seznámil s nějakou bohatou ženou, přestěhoval se k ní do Dallasu a s dcerami se skoro nevídal. Za dva roky se svou novou manželkou zahynuli na safari v Zimbabwe při havárii svého soukromého letadla. Andrew se od počátku k jejím dcerám choval, jako by byly jeho vlastní. Finančně je podporoval, když Sydney přestala chodit do práce, a dělal to tak až do té doby, než si našly zaměstnání a osamostatnily se. Předtím jim dopřál studium na univerzitě a vždycky se zajímal o všechno, co dělaly. Teď ho ztratily i ony.

Sydneyin hluboký žal nad ztrátou Andrewa ještě prohloubil strach z toho, co teď bude s ní, co bude dělat, až peníze na účtu dojdou, což se stane brzy. Po letech stabilního života v přepychu, kdy se nemusela ničeho obávat, ji osud vrhl do nejistoty. Trh práce a svět módy opustila už před tolika lety, že nebude snadné najít zaměstnání, zejména ne takové, jako měla kdysi. Neznala počítačové technologie, které módní návrháři dnes při své práci používali. Pořád kreslila tradičním, staromódním způsobem. Po šestnácti letech mimo obor byla pozadu za dobou, v podstatě nezaměstnatelná. Její nejhorší noční můra se stala skutečností. Ztratila Andrewa a po těch dlouhých letech se už nedokáže uživit, ledaže by pracovala jako servírka nebo prodávala boty. Nic jiného jí nezbývalo. Nesehnala by zaměstnání ani jako nějaká asistentka nebo sekretářka, když neovládá moderní počítačové programy. Jejím jediným talentem bylo módní návrhářství, ale její dovednosti a kontakty už byly zastaralé a dávno překonané. Večer co večer po pohřbu seděla ve svém pokoji, světla rozsvícená, a do trhacího bloku sepisovala, co by mohla prodat, a snažila se odhadnout za kolik. Šperky, které jí Andrew koupil, byly hezké a moc se jí líbily, ale nikdy nešlo o nic velmi drahého, takové věci po něm nechtěla. Utratil mnohem víc za svou sbírku uměleckých děl, ta měla daleko větší cenu, a předměty do sbírky pečlivě vybírali spolu. Teď všechno připadlo jeho dcerám, protože ty věci platil on a nic nebylo napsané na ni. Měla ten byt v Paříži a chtěla ho rychle prodat. Bude potřebovat peníze na další živobytí. I když ho milovala, musí ho teď nabídnout k prodeji. Její oblečení nemělo valnou cenu, kdyby ho prodala. A nic dalšího ji nenapadalo. Tedy spíš všechno ostatní spadalo do kategorie „inventář domu“, bylo to součástí Andrewovy pozůstalosti a podle závěti patřilo Kellie a Kyře.

O tom, do jak drastické situace se dostala, věděl jen Andrewův právník a Sydney ho zapřísahala, aby tahle věc zůstala jen mezi nimi. Nechtěla Sophii a Sabrinu vylekat, vždyť i ony se těžce vyrovnávaly s Andrewovou smrtí. Kdyby se jim svěřila se svým rostoucím strachem z budoucnosti, stejně by se tím nic nezměnilo a nepomohlo by jí to.

Od tragické události uplynul týden a pár dní a Sydney se vydala do New Yorku. Nikomu nic neřekla a setkala se s realitním makléřem, kterého si našla na internetu. Nabízel krátkodobý dočasný pronájem zařízených bytů. Do tří týdnů se musí vystěhovat ze svého domova v Connecticutu. Snažila se jasně uvažovat a vymyslet plán, protože věděla, že dvojčata ji nenechají bydlet v domě ani o den déle. Prohlédla si pět opravdu neutěšených bytů daleko na Upper East Side, které se nacházely v nevzhledných, špatně udržovaných budovách, a pak narazila na nevelký dvoupokojový byt s malou třetí místností, která se podle makléře dala využít jako šatna, kancelář nebo dětský pokojík. Mohla by si tam uskladnit všechny krabice s věcmi. Cena byla rozumná, budova ošklivá, byt neměl klimatizaci a malá kuchyňka byla součástí obýváku. Nábytek pocházel z Ikey a většina kusů byla nová, jen pár z nich z bazaru. Makléř jí sdělil, že majitel odjel na rok studovat do zahraničí a je ochotný byt pronajímat z měsíce na měsíc. Sydney věděla, že její dcery utrpí šok, až byt uvidí, a rozhodla se, že jim o něm zatím neřekne. Nemusely ještě vědět, jak na tom jejich matka je. Až prodá byt v Paříži, bude snad mít dost peněz, aby s nimi vystačila, než si najde práci. Pořád si říkala, že v devětačtyřiceti ještě není tak stará, aby nemohla začít nový život, ale když podepisovala nájemní smlouvu na zařízený byt, nebylo jí lehko u srdce. Museli ještě zkontrolovat její bankovní konto, makléř ji však ujistil, že až bude byt potřebovat, všechno bude vyřízeno. Sydney se po těch slovech rozbušilo srdce. Při pomyšlení, že opustí domov, v němž po všechna ta léta žila, se jí točila hlava.

Když se večer vrátila do Connecticutu, hned si začala balit věci do Paříže. Už odpoledne poslala jedné pařížské makléřce e-mail a za dva dny se s ní měla sejít ve svém francouzském bytě. Moc se jí do prodeje nechtělo. Rozvažovala, jaké oblečení si má vzít s sebou, a vtom ji z úvah vyrušilo zazvonění domovního zvonku. Polekalo ji, že u dveří stojí žena, kterou sice léta znala, ale jen zběžně. Všimla si, že přišla i na pohřeb, a překvapilo ji to. Seznámily se v době, kdy spolu jejich děti chodily do školy, teď se občas potkávaly v obchodě s potravinami. A tahle žena nyní stála u dveří, držela krabici se slaným koláčem a podávala ji Sydney.

„Jela jsem domů a napadlo mě, že se podívám, jak se ti vede. Už jsi dnes jedla?“ zeptala se Veronica starostlivě, jako by byly blízké kamarádky. Byla o pár let starší než Sydney a už několik let rozvedená. Vypadala dobře, hodně hrála tenis a udržovala si pěknou postavu. Jen trochu moc mluvila a Sydney dnes po celodenním prohlížení newyorských bytů neměla energii ani chuť se jí věnovat. Ve srovnání s domem, kde dosud bydlela, byl ten nový velký asi jako šatna, to pomyšlení ji skličovalo. Ani si nedovedla představit, co řeknou dcery, až ho uvidí.

„Jsem v pořádku,“ odpověděla, tvářila se unaveně a postávala ve dveřích. Nechtěla působit nevděčně, ale pozvat Veronicu dál se jí také nechtělo. „Byla jsem celý den v New Yorku. Měla jsem tam nějaké vyřizování. A právě balím. Přijela jsem teprve před chvilkou domů.“ V domě za jejími zády byla tma, ale Veronica nepochopila, že na ni Sydney nemá náladu. Zdálo se, že je odhodlaná se k ní vetřít, i když Sydney netoužila nikoho vidět, natož nějakou ženu, s níž se roky nevídala a nikdy si nebyly blízké.

„Někam jedeš? Za děvčaty do města? Můžu přijít kterýkoli večer a posedět s tebou, jestli nechceš být sama.“ To bylo to poslední, o co Sydney stála. Sice věděla, že ta nabídka je míněna upřímně, přesto jí připadala vlezlá.

„Ne, já to zvládám. Jedu do Paříže, musím tam něco řešit s naším bytem.“

„Budeš se tam stěhovat?“ zeptala se Veronica zvědavě, když dál postávaly ve dveřích. Hned se zajímala, jestli bude Sydney prodávat dům, kde s Andrewem bydleli. Byl to nádherný dům, třebaže jeho údržba vyžadovala spoustu času, lidí a peněz a pro Sydney teď bude těžší se o všechno starat, když je teď sama, bez Andrewa.

„Ne, nebudu se stěhovat do Paříže,“ odpověděla Sydney s povzdechem, protože už vyčerpala všechny prostředky, jak návštěvnici slušně odmítnout. Ustoupila, aby Veronica mohla vejít, což ona okamžitě udělala a následovala ji do kuchyně. Sydney jí nabídla ledový čaj a posadily se na chvíli k černému žulovému pultu. Veronica se vyptávala na byt v Paříži a Sydney mezitím uložila darovaný slaný koláč do ledničky. „Nedovedu si představit, že bych ten byt používala bez Andrewa. Bylo to takové naše místo.“ Vypadala ztrápeně, když to říkala. „Hodlám ho prodat.“

„Neměla bys tak spěchat,“ radila Veronica vážně.

„Víš, co se říká: nedělejte taková zásadní rozhodnutí aspoň rok, když někoho ztratíte. Budete toho později litovat. Možná tam budeš chtít začít jezdit a trávit tam nějakou dobu nebo pobývat u Sophie a Sabriny v New Yorku. Na tvém místě bych nedělala žádné ukvapené kroky.“ Sydney dlouho váhala s odpovědí. Nechtěla se jí svěřovat se všemi těmi hroznými podrobnostmi, ale Veronica by se to stejně později dozvěděla.

„Je to složitější. Tento dům zdědily Andrewovy dcery. Já se odsud koncem měsíce odstěhuju. Bude tu teď bydlet Kellie s rodinou. Snažím se něco vymyslet.“ Veronica se zatvářila ohromeně, i když se to Sydney snažila říct co nejklidnějším tónem a nedělat z toho takovou bombu, jakou ta zpráva určitě byla. A Veronica po ní skočila jako kočka po myši.

„Ty se budeš stěhovat? Za tři týdny? Copak tu nemůžeš zůstat aspoň půl roku nebo rok?“ Ohromilo ji, že dům zdědily Andrewovy dcery, a ne jeho žena. Sydney se také ještě nevzpamatovala z šoku. Snažila se však mluvit klidně, jako by takovou věc očekávala. Bylo příliš trapné odhalit pravý stav věcí a přiznat se, jak ji to rozčililo. Už to, že ji ty dvě vyhodily, bylo dost špatné. A teď se ještě musela tvářit, že se nic neděje. Chtěla strávit své poslední dny doma sama, truchlit nad troskami svého života nerušeně. Vždyť přece nečekaně ztratila nejen muže, kterého milovala, ale i svůj dosavadní životní styl, domov, postavení vdané ženy, sebeúctu. Kým teď bez Andrewa byla? Najednou se z ní stala žebračka, dříve provdaná za velmi bohatého muže. Měla pocit, jako by se zřítila z útesu na dno nějaké propasti.

Veronica ji soucitně objala a pak odešla. Sydney se vrátila nahoru dobalit a bylo jí hůř než před tou návštěvou. Napsala dcerám e-mail, že odjíždí na pár dní do Paříže, a pak zase celou noc nemohla obavami zamhouřit oka.

Veronica jí ráno zavolala a znovu opakovala, jak je jí to s tím domem líto. „Vůbec jsem v noci nespala, takovou jsem o tebe měla starost!“ vychrlila na ni a Sydney ani nedodala, že i ona má za sebou bezesnou noc. Proč také. Nechtěla, aby Veronica věděla, jak ji situace s domem rozrušila a proč. Nic jí do toho nebylo.

Pak jí volala mladší dcera, Sophie, dělala si o ni obavy.

„Proč teď jedeš do Paříže, mami? Nač ten spěch?“

„Jen chci mít všechno v pořádku a samotné je mi tu smutno. Pár dní v Paříži mi možná udělá dobře.“ Snažila se, aby to vyznělo optimisticky, a slíbila, že jí zavolá, hned jak se vrátí.

Starší dcera Sabrina jí v přestávkách mezi schůzkami psala esemesky, popřála jí hezký výlet a nabádala ji, ať na sebe dává pozor, když cestuje sama. Obě dcery se o ni bály, což byla pro všechny tři nová situace. Dřív o ni mít starost nemusely a Sydney nechtěla, aby ji litovaly. O té záležitosti s domem ještě neměly ani tušení. Věděly, že Andrew nezanechal nic jim dvěma, ale až se dozvědí, že nic neodkázal ani své manželce, zhrozí se. Všechno nyní bude patřit dvojčatům, ať už si to zasluhují, nebo ne. A Sydney s dcerami věděly, že si to ty dvě nezaslouží ani v nejmenším.

Na letiště jela kyvadlovou dopravou, aby včas stihla v deset večer let společnosti Air France. Letěla obchodní třídou, i když s Andrewem vždycky dávali přednost první třídě, ale ty doby teď byly pryč. Letenku zaplatila z kilometrické banky, poslední výkřik přepychu a pohodlí. A chtěla se v letadle prospat.

Během letu jí nabídli kompletní menu, ale odmítla. Sice předtím nejedla, ale neměla hlad a nechtěla už tak pozdě večer jíst jídlo o pěti chodech. Sklopila si sedadlo a zavřela oči, vzpomínala na minulý let do Paříže, před šesti měsíci, kdy tam s Andrewem jeli oslavit silvestr. Při té vzpomínce se jí nahrnuly slzy do očí, protlačily se zavřenými víčky a stékaly jí po tváři, když se snažila usnout. Nakonec ji konejšivý hukot letadla přece jen ukolébal. Probudila se, až když se letadlo chystalo přistát na letišti Charlese de Gaulla a letuška ji požádala, aby sedadlo zvedla. Nad Paříží svítilo slunce, přistání bylo hladké a za okamžik už stála a čekala na výdej zavazadla. Necestovala už jako VIP, jak to dělávali s Andrewem. Cestovala sama, jako žena, která jede do Paříže prodat byt, jejž milovala.

Když nastoupila do taxíku a udala řidiči adresu, možná naposledy, snažila se nevzpomínat, jak byla jejich poslední společná návštěva Paříže veselá a zábavná.

2

Sydney vyřídila svou záležitost v Paříži během jednoho dne. Sešla se s realitní makléřkou, ta k ní byla upřímná. Vysvětlila, že vzhledem k současnému politickému klimatu ve Francii a vysokým daním včetně rychle rostoucí daně z majetku Francouzi prchají ze země s tím, že budou pár let žít v Belgii nebo ve Švýcarsku. A kupci nemovitostí pro náročné z Ruska, Číny a arabských států, kteří měli zájem o okázalé a luxusní byty na Avenue Montaigne nebo v šestnáctém obvodu, už v poslední době směřují raději do Londýna než do Paříže. Obávají se, že z nich Francouzi budou ždímat daně, i když jsou cizinci. Vláda zuřivě usiluje o příjmy z daní od kohokoli, koho může obrat. Jenže tihle kupci nehledají starobylé malé byty, jako je ten, který Sydney má a miluje ho. Makléřka jí navrhla, aby zatím byt za rozumnou cenu pronajala a s prodejem počkala, až bude situace na trhu lepší. Sydney ji vyslechla a souhlasila. Skromné nájemné sice její finanční problémy nevyřeší, ale přece jen poskytne každý měsíc malý stálý příjem, který jí pomůže. Domluvila se tedy s makléřkou, aby byt pronajala maximálně na rok a nadále ho nabízela ke koupi.

Večer a následující den strávila procházkami po Paříži, snažila se vyhnout místům, kam s oblibou chodili s Andrewem, což bylo téměř nemožné, protože moc rádi chodili všude. Do muzeí, zahrad, galerií, slavných barů, jako třeba do Hemingwayova v Ritzu a na svačinu do Café de Flore a Ladurée. Držela se dál od obchodů na Faubourg Saint-Honoré a Avenue Montaigne, protože si je stejně už nemohla dovolit. A když byt opouštěla, vzala si s sebou své oblíbené upomínkové předměty: věci, které jí Andrew daroval, to, co si koupili spolu, a společné fotografie pořízené v Paříži. Koupila si ještě jeden kufr a opatrně do něj uložila své malé obrázky. Nevěděla jistě, kdy se sem vrátí, nebo jestli vůbec, a také nevěděla, jaký ten nový nájemník bude.

Byl to takový výlet narychlo, ale vyřídila všechno, kvůli čemu sem přijela, a poslala dcerám textovky, že je v pořádku. Naposledy se rozhlédla po bytě, slzy jí stékaly po tváři. Interiér teď vypadal trochu neosobněji, když z něj odstranila věci, které si odvážela. Ujížděla taxíkem na letiště a mlčky pozorovala, jak jí město mizí za zády. Když se odbavila, seděla v terminálu a cítila se z toho krátkého výletu úplně zničená. Nastoupila do letadla. Blond vlasy měla hladce sčesané do ohonu, na cestu si oblékla černé džíny a bílou košili, nesla si černou koženou kabelku značky Hermès Kelly, kterou dostala před několika lety od Andrewa. Napadlo ji, že kdyby musela, kdyby její situace byla moc zoufalá, mohla by ji prodat do nějakého luxusního bazaru. Teď zkrátka nemá peníze, musí si na tu myšlenku zvykat. Letěla posledním večerním letadlem, aby mohla spát, a měla v plánu znovu vynechat večeři. Usadila se na své místo u okénka, jejím sousedem byl nějaký muž v šedém obleku s kravatou. Než vzlétli, povolil si ji, sundal a zastrčil do kapsy saka, které mu letuška pověsila na háček, a vyhrnul si rukávy košile.

Sydney odhadovala, že je asi tak v jejím věku, měl husté a pečlivě upravené prošedivělé vlasy. Působil dojmem bohatého člověka, o čemž svědčily zlaté rolexky, snubní prstýnek zase prozrazoval, že je ženatý. Kývli na sebe na pozdrav, ale do hovoru se ani jednomu nechtělo a Sydney se ulevilo. Neměla na povídání náladu. Sotva vzlétli, muž začal pracovat na počítači. Zavřela oči a sklopila si sedadlo. Letušce ohlásila předem, že nebude chtít jídlo. Koupila si v jednom bistru kousek od bytu sendvič. Měli to místo s Andrewem moc rádi a číšníci byli smutní, když jim řekla, co se mu stalo, a kondolovali jí.

Byla unavená z emocí, které se dostavily při návštěvě Paříže bez něho, z návštěvy bytu, z vědomí, že ho pronajme nebo prodá. Z vyčerpání upadla do hlubokého spánku a probudila se, když pilot po několika hodinách letu promluvil k pasažérům, nejdříve francouzsky, pak anglicky. Z reproduktorů se ozval jeho klidný hlas, kterým jim oznamoval, že mají nějaký technický problém a do hodiny budou muset neplánovaně přistát. Mezitím vypouštěli palivo do Atlantiku. Upozorňoval na to pasažéry pro případ, že to uvidí z okna. Řekl, že jsou vzdáleni hodinu letu od Nového Skotska, kde přistanou. Pohlédla na muže vedle sebe a ten zvedl obočí, nevěděl, jestli je Američanka, nebo Francouzka a jestli mluví anglicky. Po pilotově oznámení se jí rozbušilo srdce.

„Neplánované přistání“ neznělo dobře.

„Už jste někdy byla v Novém Skotsku?“ zeptal se jí muž s posmutnělým úsměvem a ona zavrtěla hlavou.

„Nebyla, a ani tam nechci. Co s tím letadlem podle vás je?“

„Nejspíš jim v první třídě došly husí paštičky, tak musí přistát a doplnit zásoby.“ Viděl, jak je vyděšená, a snažil se situaci zlehčit. „Loni jsem zažil něco podobného v Číně. Vypadalo to na havárii, protože letadlu hořel motor, ale nakonec jsme to zvládli. Piloti jsou mistři, když jde o to, dostat tyhle velké ptáky na zem, i v nouzových případech. Myslím, že všechno dobře dopadne.“ Snažil se ji uklidnit, viděl, jak se jí třesou ruce, když vyndávala z kabelky papírový kapesníček a vysmrkala se.

„Právě jsem přišla o manžela,“ poznamenala tiše.

„Neměla jsem v plánu ho tak brzy následovat, mám v New Yorku dvě dcery.“ Za normálních okolností by mu toho tolik neprozdradila, ale bála se a byla z toho hlášení úplně vynervovaná.

„To je mi líto, že jste ztratila manžela,“ řekl zdvořile. „Já mám dvě bývalé manželky a jednu současnou a všechny tři by byly pořádně naštvané, kdybych přišel o život v tomhle letadle. A ještě mám syna v St. Louis, kterého by to asi taky rozčililo.“ Usmála se jeho slovům.

„Byla to rakovina?“ zeptal se jemně, chtěl ji odreagovat od problému s letadlem. Zavrtěla hlavou.

„Nehoda na motorce,“ odpověděla. „Bylo mu teprve padesát šest let.“ Tvářil se účastně. Zajímalo ho, co dělala v Paříži, ale nechtěl se ptát.

„Jsem si jistý, že všechno bude v naprostém pořádku,“ opakoval.

Za pár minut dostali pokyn, aby si oblékli záchranné vesty, a letadlo začalo klesat a kymácet se. Instinktivně se natáhl, vzal ji za ruku a pevně ji stiskl. Měl velké hladké ruce, ten dotek působil uklidňujícím dojmem. I když šlo o cizího muže, byla ráda, že sedí vedle něj, a ne sama. „Nepovažujte to za nějakou dotěrnost,“ upozornil ji, když už ji držel za ruku. „Jen si říkám, že jsme v tom spolu. Možné důsledky probereme později. Jen to neprozraďte mé ženě.“ Musela se tomu zasmát, i když už uviděli pevninu a kymácení a nadskakování letadla pokračovalo a sílilo. Rychle začali ztrácet výšku a vypadalo to, že se zřítí do vody. Sydney vyjekla a on jí stiskl ruku ještě víc. Letěli teď těsně nad vodou a rovnoměrně mířili k jakémusi nezřetelnému pruhu. Letadlo vydávalo hrozivý bručivý zvuk a Sydney měla dojem, že zezadu uslyšela nějaký výbuch, jako když se ozve rána z výfuku nákladního auta. Zdálo se, že nabírají rychlost, a už viděli, že míří k letišti, kde je očekávala skupina záchranných vozidel s blikajícími majáčky.

„Už jsme skoro tady,“ chlácholil ji. „A ti všichni na nás čekají. Dostanou nás z toho,“ řekl přesvědčeně. Sydney přikývla, upírala zrak na hasičské vozy a sanitky dole na zemi a modlila se, aby měl pravdu. Věděla, že se teď nemá do budoucna na co těšit, ale nemohla opustit své děti a také zemřít.

Letadlo přistálo s tvrdým nárazem a několikrát poskočilo. Nebezpečně se naklonilo a oni si uvědomili, že část podvozku se nevysunula. Ale nic horšího než to, že byli nakloněni v nezvyklém úhlu, se nestalo a stroj už zastavil. Slyšela ječení sirén, posádka rychle otevřela dveře a spustila nafukovací schůdky. Museli nechat boty a příruční zavazadla na palubě a zamířit k nejbližšímu východu. Členové posádky s červenými odznaky na klopách je směrovali ke schůdkům. Cestující jeden po druhém opouštěli letadlo a záchranáři dole je naháněli do autobusů. Evakuace letadla probíhala spořádaně. Pár žen plakalo, většinou úlevou, ale nikdo nepanikařil. Všichni sice ještě vypadali vyděšeně, avšak už daleko méně. Autobusy je odvezly do malého terminálu a odtamtud do jedné školy, kde je ubytovali v prostorné aule. Tam bylo připravené jídlo, k dispozici byla i ošetřovna, ale nikdo nebyl zraněn. Zdravotníci procházeli davem a ptali se, jestli někdo potřebuje pomoc. Místností se nesl hlasitý hovor, lidé rozmlouvali o prožité události, zapínali mobily a telefonovali domů svým blízkým, aby je uklidnili.

Sydneyin společník zavolal své ženě a Sydney oběma děvčatům. Žádná to nezvedla, tak jim poslala zprávu, že museli nouzově přistát v Novém Skotsku, ale že je v pořádku a brzy bude doma.

Když s tím byli oba hotovi, její společník vypadal klidně. „Mimochodem, jmenuju se Paul Zeller,“ představil se.

„Děkuju, že jste mě držel za ruku. Byla jsem k smrti vyděšená,“ přiznala se. „Jsem Sydney Wellsová.“

„Moje žena nikdy nelétá, jen pokud naprosto není zbytí, a to potřebuje tři xanaxy, lahev šampaňského a ošetřovatelku z psychiatrie.“ Sydney se rozesmála. Dobrovolníci rozestavovali v tělocvičně rozkládací lehátka. Každý pasažér dostal papírové trepky. Dozvěděli se, že druhého dne pro ně přiletí letadlo. Před sebou tedy měli dlouhou noc a možná ještě i dlouhý den. „Co vás přivedlo do Paříže?“ Byl zvědavý na důvod její cesty, obzvlášť tak brzy po smrti manžela.

„Mám tam byt. Chtěla jsem ho prodat, ale rozhodla jsem se, že ho místo toho pronajmu. Myslím, že ho už nebudu používat. Nemohla bych.“ Chápavě přikývl.

„Já tam byl pracovně. Dělám do módy,“ svěřil se s hrdostí.

„Já jsem taky pracovala v oblasti módy. Než jsem se provdala, byla jsem módní návrhářkou. Už je to dávno.“

„Pro koho jste pracovala?“ Prozradila mu jméno firmy, udělalo na něj dojem. „To byla skvělá firma. Škoda že ji zavřeli. Majitel zemřel a nebyl nikdo, kdo by v tom pokračoval.“

„Zpočátku mi ta práce hrozně chyběla, ale pak jsem si zvykla, že nepracuju. Zůstala jsem doma s dcerami a manželem.“

„Uvažujete někdy o tom, že se k oboru vrátíte?“ ptal se se zájmem.

„Až doteď jsem o tom neuvažovala. Ale nevím, jak bych se mohla vrátit. Už je to dlouho, co jsem odešla, a nejsem zběhlá v nové digitální technologii, která se dnes používá.“

„Skutečný talent a zkušenosti žádná technika nenahradí. Asi toho umíte víc, než si myslíte. Digitální technologii se můžete naučit. Talent a smysl pro design se naučit nedá,“ ujistil ji. Nechtěla vyzvídat a ptát se na jméno jeho firmy a on ho neprozradil. „Hodně se toho změnilo od té doby, co jste skončila s prací v oboru. Lidi chtějí dostupné věci, stylové oblečení za nižší ceny. Ženy, které nemají moc peněz na utrácení, také chtějí jít s módou. A všichni výrobci teď mají továrny v Číně, i majitelé těch nejlepších značek. Nemůžete profitovat, když nesvěříte práci výrobcům v Číně. Děláme to tak všichni.“

„My jsme nakupovali materiál ve Francii a využívali továrny v Itálii,“ vzpomínala posmutněle. „Dělali tam krásné věci.“

„A vydělávali jste stokrát nebo dvěstěkrát víc než já.“ Usmál se na ni. „Byli jste na jiném trhu, zaměřovali jste se na jiného zákazníka. To pořád existuje, ale marže jsou lepší tam, v čem dělám já,“ dodal prakticky. Z toho, co říkal, usoudila, že prodává zboží za umírněné ceny, možná hodně lacino, což mělo také význam. Dalo se na tom hodně vydělat, když prodávali ve velkém.

„Je to teď jiný svět,“ souhlasila. „Před dvaceti lety jste si nemohl koupit módní zboží za rozumnou cenu, dnes už ano. Myslím, že je to důležité. Móda by měla být dostupná všem, nejen těm ženám, které můžou utratit deset tisíc dolarů za večerní šaty.“

„Úplně mi mluvíte z duše.“ Tvářil se potěšeně.

„Měla byste uvažovat o tom, že budete zase navrhovat,“ povzbuzoval ji, ale ona přesvědčená nebyla. Připadalo jí, že vyšla ze cviku, že všechno zapomněla, i když těch deset let, kdy po absolutoriu Parsonovy školy designu v New Yorku pracovala jako návrhářka, svou práci milovala. „Pořád to máte v krvi.“ Všiml si, že všechno, co má na sobě a s sebou, je velice kvalitní. Viděl, že má styl, i když to byly jen černé džíny a bílá košile a jedinou ozdobou malé zlaté kroužky v uších.

„Teď už jsem jen spotřebitel,“ odpověděla skromně. „Ale je to dědičné. Obě mé dcery jsou návrhářky,“ dodala hrdě.

„Pro koho?“ Bylo zvláštní, že se našli v letadle plném lidí a že se oba zajímali o oděvní průmysl. Řekla mu, pro koho Sabrina pracuje, a on obdivně zvedl obočí.

„No ne, to je skvělé. Musí být dobrá.“

„Je. Velmi. A puristka. Myslí si, že móda existuje jen v té elitní sféře, v níž pracuje. Moje druhá dcera se věnuje návrhům levnějšího oblečení pro mládež,“ dodala a on přikývl. Ale obě firmy, které zmínila, patřily do vyšší ligy, zaměřovaly se na bohaté zákazníky, zejména v Sabrinině případě. Všechny tři patřily ke špičkovým návrhářkám ve srovnání s tím, co dělal on, což Sydney uhodla a respektovala. Také si občas kupovala levnější kousky od menších firem a líbily se jí. Uznávala dobrý design. Levnější značky byly takovým osvěžujícím způsobem upřímné a nedělaly ze sebe něco, čím nebyly. A často zjišťovala, že to, co vytváří Sabrina, se tváří příliš vážně. Bylo fajn koupit si občas něco za babku. Řekla to Paulu Zellerovi a on souhlasil.

Chvilku se o tom bavili a pak se rozhodli zajít do bufetu. S překvapením zjistili, že jim po tom hrůzném zážitku vyhládlo. Život měl najednou jaksi sladší chuť, jako kdyby dostali druhou šanci žít, protože letadlo nehavarovalo a oni nezemřeli. Všichni kolem živě diskutovali a zdálo se, že mají stejný pocit. Kdo měl zájem, mohl si dopřát libovolné množství vína. Panovalo zde ovzduší pospolitosti a sdílená radost z přežití, což vytvářelo atmosféru jako na nějakém večírku.

Po večeři se uložili na lehátka vedle sebe a pokračovali v rozhovoru. Vyprávěl jí o svém synovi v St. Louis, který pracoval jako dětský lékař, a Paul na něj byl očividně stejně pyšný jako Sydney na své dcery. Oznámili jim, že letadlo je vyzvedne v poledne, a Paul jí ještě vyprávěl o svých dobrodružstvích v Číně. Sydney během jeho povídání usnula. A poprvé od Andrewovy smrti se ničeho nebála a spala klidně až do rána.

Když se probudili, okny tělocvičny už pronikalo dovnitř slunce. Oba si pochvalovali, že se dobře vyspali. Rozhodli se zajít si společně na kávu. Místní pekárna dodala spoustu pečiva pro všechny. Pak si cestující mohli vyzvednout zavazadla a čekali hodinu ve frontě na sprchu. Paul a Sydney se zase setkali venku, už byli převlečení a procházeli se, spokojení, že už zase mají na nohou normální boty.

Kolem bylo hezky a svět nikdy nevypadal tak krásně a radostně jako po jejich zážitku ze včerejšího večera, kdy nebyli daleko smrti.

Příjemně si povídali o tom, co rádi dělají ve volném čase. Paul zavzpomínal, že se jako mladý hodně věnoval turistice a byl náruživým sportovcem. Sydney mu vyprávěla o cestě do Wyomingu, kterou před léty podnikli s Andrewem a děvčaty, a o tom jak bylo v horách

Grand Teton nádherně. Přiznal, že je workoholik a miluje svou práci, a ona se mu svěřila, že má strach z toho, že si teď bude muset najít zaměstnání, a neví, kde začít. Zatvářil se překvapeně. Nepřipadala mu jako někdo, kdo musí pracovat. Znovu si všiml její drahé kabelky. Nechtěl se nezdvořile vyptávat na Sydneyinu finanční situaci, ale ona mu tu otázku vyčetla z očí.

„Je to složité,“ řekla stručně a on přikývl.

„Obvykle to tak bývá, když někdo zemře. Je to už tak dost zlé, když se rozvedete, a ještě mnohem horší, když je v tom zahrnutý majetek. Měl váš manžel také děti?“

„Ano, měl,“ odpověděla tiše a Paul pochopil. „Všechno se nakonec vyřeší. Je to tak vždycky. Jen to chvíli trvá.“ Přikývla a chvíli pak seděla se zavřenýma očima a vyhřívala se na slunci. Být s ním bylo příjemné, mohla říct, že je to milý člověk. Měla štěstí, že v letadle seděla právě vedle něj. Kdyby ne, bylo by všechno mnohem horší, a ona mu byla vděčná.

Náhradní letadlo pro ně konečně přiletělo ve dvě odpoledne a dopravilo na místo skupinu pracovníků, kteří se pustili do opravy poškozeného letadla. Cestující se usadili stejně jako při včerejším letu a Sydney s Paulem strávili cestu do New Yorku střídavě povídáním a přátelským mlčením. Když přistáli na Kennedyho letišti, připadali si jako staří přátelé, kteří spolu prošli nejednu válku.

„Můžu vás svézt do města?“ nabídl se, když si šli vyzvednout zavazadla. Celní a imigrační kontrola proběhla rychle vzhledem k tomu, co zažili, a zástupci aerolinií už čekali, aby se s nimi přivítali, omluvili se a nabídli jakoukoli pomoc. Posádka letadla mimořádnou situaci dokonale vyřešila a všichni cestující ještě odměnili kapitána velkým potleskem, než se svou posádkou opustil halu. Zvládl to mistrovsky a jeho kolegové také.

„Víte, pokračuju do Connecticutu,“ vysvětlila Sydney Paulovi, když už stáli i se zavazadly na chodníku před letištěm. „Bydlím tam. Pojedu kyvadlovkou.“ Budu tam bydlet ještě aspoň dva týdny, dodala v duchu.

„Ale už jsem si pronajala byt v New Yorku. Brzy se sem nastěhuju.“ Vyndal z kapsy náprsní tašku a podal jí svou navštívenku.

„Kdybyste ode mě někdy cokoli potřebovala nebo se chtěla vrátit do práce zase jako návrhářka, zavolejte mi. Kdyby ne, dejte mi vědět, až budete ve městě, moc rád bych vás pozval někam na oběd.“

„Děkuju,“ řekla srdečně a uložila si navštívenku do kabelky. „Nevím, jak vám mám poděkovat. Díky vám pro mě ten zážitek nebyl tak hrozný.“ Doprovodil ji na stanici, tam ho na rozloučenou objala a on se na ni usmál.

„Jen hlavu vzhůru. Všechno bude dobré. Dopřejte tomu trochu času,“ řekl stejným uklidňujícím tónem, kterým mluvil, když jim hrozilo zřícení letadla. „Mějte se hezky, Sydney,“ loučil se srdečně.

„Vy taky,“ řekla a ještě mu zamávala z okna. Jak se blížili ke Connecticutu, posmutněla. Nechtělo se jí vrátit do tmavého, prázdného domu. A toho večera, když opět rozložila své seznamy a dívala se, kolik peněz jí ještě zbývá a jak dlouho s nimi asi vystačí, pomyslela na Paula a usmála se. A doufala, že měl pravdu. Možná všechno nakonec dobře dopadne. Ale do té doby musí učinit ještě mnohá rozhodnutí.

* * *

Sydney napsala oběma dcerám, že už je doma, a ony jí hned časně ráno zavolaly. Sabrina byla jako obvykle klidnější a Sophie panikařila. Matka musela každé podrobně vylíčit, co se stalo, a vyprávěla jim i o Paulu Zellerovi. Sabrina hned chtěla vědět jméno jeho firmy a Sydney jí řekla, že jí ho neprozradil. Bylo na té jeho navštívence, ale nemohla ji v kabelce najít. Věděla, že tam někde bude, ovšem kabelka teď spíš připomínala popelnici. Vždycky tomu tak bylo, když cestovala. Slíbila dceři, že navštívenku najde později.

Dcery slíbily, že k ní přijedou na víkend. Hodlala jim při té příležitosti říct, že se musí vystěhovat. Věděla, že to pro ně bude šok, ale už to nemohla odkládat. Musely vědět, co se děje a že se za dva týdny přestěhuje do zařízeného bytu v New Yorku. Aspoň jim bude blíž. A měla v plánu začít si co nejdříve hledat práci, což je taky vyděsí. Stěží si pamatovaly dobu, kdy pracovala, protože jedné bylo devět a druhé jedenáct, když svou kariéru skončila. Jako by od té doby uběhla celá staletí.

Když dcery v sobotu přijely, oznámila jim při obědě, že Andrew neudělal žádné změny ve své původní závěti a všechno, co vlastnil, teď patří Kellie a Kyře. Děvčata na ni nejdřív jen hleděla s otevřenou pusou, pak promluvila Sabrina.

„To není možné, mami,“ pronesla rozhodně. „Něco takového by ti neudělal. Nebyl nezodpovědný a miloval tě.“

„Miloval nás všechny tři, a kdyby sepsal novou závěť, jsem si jistá, že by v ní myslel i na vás. Ale neudělal to. Mluvil o nové závěti už před svatbou, když jsme sepisovali předmanželskou smlouvu, ale závěti jsou složitější záležitost a on na to buď zapomněl, nebo se k tomu nedostal. Také jsme nikdy neupravili naši předmanželskou smlouvu, i když to chtěl udělat. Byl prostě příliš mladý, než aby si dělal starosti, že zemře.“

„Takže ty mrchy zdědí všechno?“ sykla Sabrina, rozzuřená představou, co to znamená pro její matku, a zejména když si uvědomila, jak mrzce se její nevlastní sestry k Sydney chovaly.

„Víceméně,“ odpověděla Sydney tiše, „kromě bytu v Paříži, který mi Andrew dal darem.“

„A co tenhle dům?“ zeptala se Sabrina a bylo vidět, jak se o matku strachuje. Obě byly zdrcené Andrewovou smrtí a srdce jim krvácelo za matku. Ale teď přibyl nový prvek: ke všemu jejímu trápení se ještě přidal strach, jak všechno zvládne finančně. Tento problém byl zjevně aktuální, pokud ji tedy Andrew nezajistil nějakým jiným způsobem.

„Dům teď patří jim, včetně všeho, co v něm je,“ hlesla Sydney tiše, nechtělo se jí ta slova ani vyslovit.

„Do dvou týdnů se musím vystěhovat, vlastně už to ani nejsou dva týdny. Sehnala jsem si dočasné bydlení v New Yorku. Ten byt není hezký, ale je zařízený a budu mít kam složit hlavu.“ Pomyšlení na to, že se jejich matka stala doslova bezdomovcem, vehnalo Sophii slzy do očí. Sabrina byla příliš rozzuřená, než aby plakala. Chtělo se jí někoho zabít, především své dvě zlé nevlastní sestry, které se teď budou topit ve zlatě kvůli nedbalosti jejich otce. Sophie se ještě do toho bodu nedostala. A Sydney odmítla zajít tak daleko. Hluboce svého manžela milovala a hodlala v tom pokračovat i po jeho smrti. Sabrina nebyla tak loajální nebo ušlechtilá jako ona. Vždycky měla výbušnou povahu, nesnášela jakoukoli nespravedlnost a byla ochotná se za své přesvědčení bít.

„Ty se musíš vystěhovat?“ Sabrina na ni hleděla zděšeně, byla v šoku.

„Děvčata mi na to dala třicet dní,“ odpověděla Sydney téměř šeptem.

„A co se všemi těmi věcmi, co jsou tady? Nábytek, obrazy, umělecké předměty, všechno, co jste si koupili společně? Přece nemohl chtít, aby to dostaly taky.“

„Jejich otec to všechno platil. Je to jejich. Když sepsal závěť, ještě mě neznal.“ Sydney skoro viděla, jak Sabrině srší z uší pára, v očích se jí zračil nepříčetný vztek.

„A to ti nedaly aspoň nějakou dostatečnou lhůtu k vystěhování? Než si všechno zařídíš a najdeš si nějaké slušné místo k bydlení?“ zeptala se Sabrina a Sydney zavrtěla hlavou. Nechtěla jim říct, že si už nemůže dovolit slušné místo k bydlení a že bude mít co dělat, aby zaplatila i ten maličký zařízený byt v ošuntělém domě. „Už jsi mluvila s právníkem?“

„Jistě. Nemůžu dělat nic. Závěť je závěť. A naše předmanželská smlouva situaci jen zhoršuje, protože jsme netrvali na právu na společné vlastnictví. Protože všechno platil on, patřilo to jemu a teď je to jejich. Kromě nějakých darů, které jsou napsané přímo na mě, což jsou moje šperky a ten pařížský byt. Do manželství jsem přinesla pouze to, co jsem si našetřila v době, kdy jsem pracovala, a to jsem už dávno utratila.“ Bylo těžké jim to přiznat, ale chtěla být ke svým dcerám upřímná.

„A zajistil tě nějak finančně, mami?“ zeptala se Sabrina prakticky. „Dával nějaké peníze stranou pro tebe? Promiň, že do toho strkám nos, ale já předpokládala, že o tebe bude postaráno, kdyby se mu něco stalo. Nikdy by mě nenapadlo, že přijdeš o dům nebo že se budeš

muset vystěhovat.“ Obě dívky vypadaly naprosto otřeseně. To, co jim matka řekla, znělo neuvěřitelně. Dům i s pozemkem, kde s Andrewem žili, patřil k největším a nejkrásnějším na východním pobřeží.

„Měli jsme společný účet, z kterého jsem platila výdaje za domácnost a mohla si cokoli koupit pro sebe. Mám ten byt v Paříži, který chci nakonec prodat. Čekám, až se tam zlepší trh s nemovitostmi. Zatím ho pronajmu, což mi přinese nějaký malý příjem. Mám nějaké šperky, které můžu taky prodat. A budu muset pracovat.“

„Panebože, mami.“ Sabrina se opřela v židli u kuchyňského stolu a hleděla na ni. Vypadaly jako dvě verze jednoho obličeje, světlá a tmavá. Jin a jang. Sabrina měla matčiny jemné rysy, ale Sydney byla blondýna a Sabrina měla vlasy černé jako uhel. Sophiiny rysy byly měkčí, zaoblenější, nebyla tak vysoká jako matka nebo sestra a z nějakých genetických důvodů, které nikdo neuměl vysvětlit, jí vlasy zářily jako oheň.

„Kdy jsi to zjistila?“ zeptala se starší dcera.

„Den po pohřbu. Přišel za mnou Jesse.“

„Proč jsi nám nic neřekla?“ zeptala se mírně Sophie, srdce ji pro matku bolelo.

„Je to jen něco přes dva týdny a potřebovala jsem trochu času, abych to sama skousla. Proto jsem jela do Paříže, dát ten byt na prodej. Tento týden chci začít obvolávat pracovní agentury. Ale nevím, co mi řeknou. Šestnáct let jsem neměla zaměstnání. Doufám, že najdu nějakou práci, která se týká módy nebo návrhářství, ale mohla bych dělat i něco jiného.“ Vypadala ustaraně, když to říkala, a Sophie se naklonila a vzala matčinu ruku do dlaní.

„Přece jsi nezapomněla, jak navrhovat oblečení,“ konejšila ji.

„To, co umím, je v dnešním světě naprosto zaostalé. Lidé už ani nenosí věci, které jsem kdysi navrhovala. Myslím, že je to z módy, dávno překonané.“ Bála se a hrozně jí vadilo, že před dcerami působí tak zranitelně. Ale nemohla se schovávat před pravdou.

„A zvládneš to, než si najdeš práci?“ zeptala se jí Sabrina vážně.

„Zvládnu to, až prodám byt v Paříži a budu zaměstnaná. Do té doby chvilku vydržím, ale můj rozpočet bude dost napjatý. Na účtu je ještě dost peněz k zaplacení nějakých základních věcí, ale jen na krátkou dobu, ne donekonečna.“ Bylo zahanbující přiznat dcerám, že je skoro úplně švorc. A v žádném případě jim nechtěla být přítěží nebo si od nich půjčovat peníze. Sabrina si vydělávala opravdu hodně, zaslouženě za práci, kterou dělala. Navrhovala čtyři módní kolekce ročně. Sophii se také vedlo vcelku dobře, i když navrhováním oblečení pro teenagery nevydělávala tolik jako její sestra. Andrew s matkou jí občas vypomohli, když bylo třeba. To už Sydney nebude moct dělat. Omluvně se na dceru podívala. Nastal ten nejhorší obrat situace. Dlouhou dobu žila v blahobytu, v bezpečí, po všech stránkách zajištěná, a během minuty se vše změnilo. Čeká ji bydlení v malém bytečku a zoufalé hledání práce, pokud vůbec dokáže nějakou najít. „Když nic jiného, můžu prodávat oblečení v nějakém butiku,“ řekla pokorně, ochotná dělat to, co bude muset.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V nemilosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.