VLADIMIR FILIMONOVIČ MARCINKOVSKIJ

Z BOJE O NÁBOŽENSTVÍ
V SOVĚTSKÉM RUSKU

ZÁPISKY VĚŘÍCÍHO (1917–1923)

STEFANOS 2020

Památce zesnulé matky.

OBSAH

Předmluva

Mezi lidem

Na počátku revoluce

Říjen

Církevní sněm (mé „pravoslavné“ snahy)

Duchovní rozpad

Náboženská žízeň

U anarchistů

Žeň revoluce

Děti ulice

Přednášky proti ateismu

Návrat do Moskvy

Přednášky v Bogorodské a Podolské

Otázka vojenské služby

Soud nad církevníky

Protináboženské přednášky Lunačarského a j.

Církevní otázka. Beseda s patriarchou Tichonem

Opět v Samaře

+ báseň: Jitro na Volze

Přednášky na moskevské univerzitě

V moskevské Črezvyčajce

Žalářní oddělení V. Č. K.

Kázání evangelia v žaláři Čeky

Převedení do Taganské věznice

Vnější podmínky žalářního života

Nálada ve vězení

+ báseň: Bratřím – sestrám

Tři opory

+ báseň: Jitřní zvon

Otec Georgij

Přednáška o kráse

Žalářní mravy (zloději, jejich etika)

Žízeň svobody (smrtelná hladovka, útěky)

Pravoslavná církev

Velikonoce v žaláři

Sektáři

Kázání evangelia v žaláři

K smrti odsouzení

Styky s vnějším světem

Výslech

Osvobození

Mé přednášky po propuštění ze žaláře

O evangelickém hnutí

Na ruské vesnici

V Kremlu

V Petrohradě

Opět v Moskvě

Přednášky v Petrovsko-Razumovské akademii

K otázce ruského vyznání víry

Oděsa

V moskevském GPU

Poslání za hranice

Poslední dny v Moskvě

Živá církev

Pomoc Čechů

S Bohem, Moskvo!

Za hranicemi

V čem spočívá vítězství

Doslov

Poznámky

PŘEDMLUVA

Boha chváliti budu z slova jeho.

Žalm 56, 5

V době velké ruské revoluce, když vzplanul boj proti náboženství v Rusku, prožil jsem při své náboženské práci některé zvláštní těžkosti a mezi jiným byl jsem uvržen do žaláře pro veřejné projevy proti ateismu i pro evangelium Ježíše Krista – a pobyl jsem za žalářními mřížemi sedm měsíců a deset dní. Účel mého vyprávění nespočívá v tom, abych kohokoliv tupil nebo probouzel jakékoliv politické city.

Také bych nechtěl kohokoliv ponoukat k chloubě – „kdo se chlubí, v Pánu se chlub.“ Já jen chci oslavit jeho, Krále kralujících a Pána panujících: Jemu je dána všeliká moc na nebi i na zemi. On má klíče nejen od žalářů, ale i od pekla a smrti. Jeho duch dovoluje jeho služebníkům nejenom nepodlehnout prostředí a okolnostem, ale i ovládnout je.

Svým líčením chtěl bych také podat obraz ze života našeho ruského náboženského hnutí a ukázat, jakými dobami prochází.

Vystupuji veřejně s přednáškami o mravních i náboženských otázkách v duchu evangelia již mnoho let – již tenkrát, když roku 1904 jako student obrátil jsem se ke Kristu a našel v něm svého Spasitele a Pána. Ukončiv studia na historicko-filologické fakultě petrohradské univerzity snažil jsem se uplatňovat své přesvědčení na poli výchovy jako učitel gymnázia (1907–1913).

Od roku 1913 na výzvu P. N. Nikolaje jsem se věnoval práci v Křesťanském studentském hnutí v Rusku a konal jsem přednášky obsahu tomu přiměřeného na univerzitě i jiných vysokých učilištích moskevských, petrohradských, kyjevských, oděských, samarských – přičemž jsem obyčejně dával po těchto přednáškách prostor pro svobodnou výměnu názorů.

Od počátku revoluce má přednášková činnost se nezměnila ve svém obsahu a neubylo jí ani v rozsahu – naopak ještě více vzrostla spolu s rozhojněním zájmu o otázky křesťanské jak mezi inteligencí, tak ještě více u prostého lidu.

Tato náboženská činnost v době, kdy se vystupovalo proti náboženství, vedla přirozeně k rozličným těžkostem. Chci je tedy popsat, poněvadž se přechodně dotýkají také velikých událostí, které měly význam v duchovním životě Ruska a které byly předmětem mých bezprostředních zážitků i pozorování.

Mé vyprávění nezbytně bude poněkud jednostranné, neboť co jsem já – pouhá kapka v nesmírném ruském moři. Ale ten, kdo má jemný cit, po chuti i vůni kapky může si učinit představu o tom, jaké povahy je bezbřehý ruský živel.

Mezi lidem

Své přednášky jsem konal nejenom pro studenty a vzdělance vůbec, ale i pro dělníky a sedláky.

Práce na vsích, „chožděnije v narod“ (osvětová práce pro lid) přitahovala mne již v době studií: již od roku 1906 chodil jsem v létě a někdy i v zimě o vánočních prázdninách do vesnic, továren i závodů v prostém národním oděvu jako rozšiřovatel sv. Písem.

Jednoho léta po dvacet dní jsem cestoval po březích Volhy (užívaje bezplatný stálý lístek společnosti Kavkaz a Merkur); vozil jsem s sebou na parníku veliký balík sv. knih a vystoupiv na určitém místě, nechával jsem jej v přístavu – bera s sebou na pěší pochůzky po okolních vesnicích potřebné množství výtisků.

Často jsem mohl předčítat z evangelia, besedovat, odpovídat na otázky. Ve své rodné vsi pořádal jsem v době prázdnin taková veřejná shromáždění za humny: nejprve jsem četl a vysvětloval nějaký oddíl z Písma sv., potom jako doplňující příklad jsem přečetl krátkou vhodnou povídku z krásné ruské literatury.

Nové období ruského života zrodilo na vsi množství otázek – a s nimi i touhu rozřešit je ve světle Boží Pravdy. Jakmile do vsí začala pronikat ateistická (bezbožná, bezvěrecká) propaganda, zájem o náboženské besedy vzrostl do nejvyšší míry.

Jednu z takových náboženských přednášek nyní popíšu:

Na počátku roku 1918 ve veliké vesnici Tverské gubernie byla věnována má přednáška tématu Evangelium a svoboda. Její hlavní obsah byl zasvěcen mravním otázkám, vyvolaným novým životním řádem. Revoluce sociálního řádu i veřejných zařízení vyžaduje revoluci ducha. Svoboda může vést k anarchii a libovůli, je-li dána člověku, chovajícímu v duši sobecké návyky a nízké pudy.

Občanské svobody může rozumně užívat jenom člověk mravně obnovený: nejprve musí mít nové tužby, nové návyky, nové ušlechtilé pojmy o osobnosti, o vlastnictví, o povinnosti i obecném blahu. Pouze evangelium ve svrchovaném smyslu vnuká tyto vznešené myšlenky a jedině Kristus činí člověka způsobilým je uskutečňovat, a tím ho obrozuje k novému životu.

Takové byly základní věty mého výkladu.

Přednáška měla být doprovázena hudebními čísly a zejména zpěvem duchovních písní v uměleckém přednesu paní N., absolventky moskevské konzervatoře. Na pořad měly přijít také světelné obrazy.

Včas bylo učiněno oznámení v okolních vesnicích. V naznačený den mužici dostavili se do vesnice Ch. pěšky i na vozech. Za místo shromáždění sloužila prostorná místnost (asi pro čtyři sta lidí) v druhém poschodí lidové čajovny.

K večeru, když se začalo smrákat, sál byl naplněn. Všichni stáli, hlava na hlavě. Ale lidí stále přibývalo. Již bylo zaplněno schodiště. Lid tísnil se i dole. Do sálu vtlačilo se, podle majitelových slov, na tisíc osob. Přede mnou byl nepřetržitý houf lidských hlav – vzduch byl hustý parnem, pronikaly sem hlasy zdola. Měla by se vpustit do sálu jenom polovina přibyvších posluchačů.

Můj druh (nyní již zesnulý) Nikolaj L. stál dole, dohlížeje na pořádek. Byl to člověk málo praktický a jenom se radoval v dětinské prostotě z toho, jak lid hrne se houfem, aby poslouchal slovo o Bohu. Pouze si hladil svou černou bradku a laskavě říkal: „Jen dále, rodní, pro všechny je místa dost.“

Shromáždění bylo zahájeno zpěvem. Zvonivý, čistý soprán paní N. upoutal pozornost zástupu. Zpívala známou duchovní píseň:

I.

Já stojím tu, klepaje u dveří tvých,

zda vpustíš mne v příbytek svůj,

tak chorý a vysílen, ubohý tak –

je daleká, trudná má pouť,

tak po světě, bědný, se trmácím, sám

a tluču u obydlí všech.

II.

Kdo uslyší hlas můj a otevře mně

a k sobě kdo pozve mne dál,

chci vejít k němu a milovat jej

a večeři sdílet s ním.

Ty v práci a v boji jsi zemdlen a sláb –

já sílu chci novou ti dát.

III.

Ty pláčeš – já všelikou slzu chci z řas

ti setřít rukou svou sám,

já v zármutku útěchou tobě chci být

a večeřet s tebou chci dnes.

Tak stojím tu, klepaje, u dveří tvých,

zda vpustíš mne v příbytek svůj.

Potom jsem začal svoji řeč. Bylo velice nesnadné hovořit v takovém dusnu, naproti lidem blízko stojícím, kteří po celý čas se pohybovali – lépe řečeno, zmítali se tlakem těch, kteří zdola přicházeli.

Pojednou se rozlehl křik: „Zachraňte se… ve stropě je trhlina…“

V témž okamžiku s úžasem vidíme z pódia, že kamna pomalu se odklánějí od stěny, hrozíce spadnout na hlavy lidí. Zdálo se, že jenom zlehka drží, jakoby zavěšena na železné troubě, vedoucí do podkroví. Vznikl nepředstavitelný poplach; lidé ve zmatku se tlačili jeden na druhého. Některým podařilo se vylézt na okna – a již chtěli skákat na ulici.

Nikdy nezapomenu na tento obraz. V každém okamžiku strop mohl povolit (jak se potom ukázalo – osm železných trámů pohnulo se ze svých ložisek a podlaha prohnula se dolů, na způsob jakéhosi koryta). Všechna spousta lidských těl hrozila se zřítit spolu se stropem na ty, kteří stáli dole, a ještě kamna svým pádem byla by uspíšila katastrofu.

„Sestupte se od středu k stěnám!“ velel jakýsi rozhodný hlas.

Byl to, jak se ukázalo, komisař ze sousedního újezdního města, člověk vojenský, zvyklý sebeovládání.

Jak takž utvořili uvnitř průchod a zástup pomalu se šinul ke schodům. Křik, výskot i pláč se střídaly se smíchem a průpovídkami. Vysoký stařík takto mudroval: „Kdybyste přišli k tanci nebo k nějaké ničemné zábavě, nesebrali byste své kosti. Ale že jste slovo Boží chtěli poslouchat, hle, Bůh se také smiloval.“

Z davu ozývá se návrh: „Občané, pojďme k otci Ivanovi… Ať nám dá klíče od chrámu… Vždyť je to přednáška zbožného obsahu…“

Souhlasili s ním mnozí: „Správně, soudruhu!“

Já pravil: „Přednáška se světelnými obrazy nemůže být pořádána v chrámu. Mohu v chrámu pronést jinou řeč, bez obrazů.“

„Prosíme, prosíme…“

Shromáždění v chrámu bylo stanoveno na devátou hodinu ráno, druhého dne. Mnozí zůstali přes noc ve vesnici.

Ráno přednesl jsem před velmi četným posluchačstvem slovo na text z evangelia. Místní duchovní byl tu také.

Po skončení slova venkované se k němu obrátili s následující prosbou: „Tak co, báťuško, my vás prosíme, abyste sloužil děkovné bohoslužby za zachování života… Včera mnozí by ztratili život, nebýt milosti Hospodinovy…“

A kněz konal bohoslužbu.

Potom mne prosili, abych mluvil ještě jednou po obědě ze slova Božího, protože: „lidé žízní, zdaleka přišli.“

Ve tři hodiny v témže chrámu bylo druhé shromáždění – opět jsem četl a objasňoval oddíl z Bible (z proroka Izaiáše: „Ej, všickni žízniví, pojďte k vodám.“).

A večer byla uspořádána přednáška, kterou se nepodařilo uskutečnit den předtím.

Nyní jsme šli do druhé čajovny, ale do sálu (který se nacházel také v druhém poschodí) vpustili jsme na lístky (bezplatné) čtyři stovky lidí.

Vše se dělo v přísném pořádku, důstojně, tiše, slavnostně.

Děkovali, prosili, abych ještě přijel. Přinesli mi darem veliký černý chléb.

Nikolaj Nikolajevič jásal.

„Za vše sláva Bohu. Ale jak pak se nyní vyrovnáme s hospodářem, u kterého jsme dům takřka zbořili?“ pravil jsem starostlivě.

Můj druh dobromyslně hladil si bradku. „Ale nic mu není třeba! Já už s ním hovořil. On je dokonce rád. Říká, teď mne alespoň osvobodí od ubytování vojska – protože dům je probouraný. A s těmi vojáky je příliš mnoho starostí…“

Dům tak také zůstal, neopraven. Potřeboval důkladné předělání: bylo by nutné vytáhnout železné trámy a dovézt je do válcovny železa. Hospodář omezil se na domácí opravu. Tak stojí tato čajovna dodnes, s prohnutým stropem, jako jeden z památníků náboženského hnutí, které vyvolala v ruském národě revoluce.

V téže vesnici, a ještě v druhé, sousední, s jedním studentem z místní selské rodiny, rozšiřovali jsme mezi lidem knihy sv. Písma.

Popíši jednu z takových pochůzek, tím spíše, že byla doprovázena několika záhadnými okolnostmi.

Vzali jsme plnou koženou brašnu evangelií a pomodlivše se, šli jsme. Bylo to v zimě. Před námi byla typická ruská ves v Povolží. Chalupy se schůdky a různými ozdobami byly zpola zavaleny sněhem. Ticho, neslyšet ani zvuk – jenom křupe sníh pod nohama, a zdáli sem doléhá štěkot psů.

Vejdeme do prvé chalupy. Sotva jsme otevřeli dveře, tu se na nás obořil se strašným štěkáním ohromný pes cenící zuby. Strachem jsem uskočil, stěží se mi podařilo přirazit dveře.

„Nu,“ myslím si, „jsou-li zde takovíto psi, tak my daleko nedojdeme.“

„Míšo,“ říkám svému příteli, „je třeba jít domů a vzít si hůl.“

Můj druh, spokojeně se usmívaje, říká: „Nu, k čemu hůl? I tak všechno bude dobře…“

Já jsem se poněkud podivil jeho klidu, ale to bylo vlastně sebeovládání víry.

Přišli jsme k následující chalupě. Opět je ze dvora slyšet štěkání, ačkoliv už méně hrozné. Vejdeme. Tu, kde se vzal, tu se vzal, vetře se za námi do dvířek z ulice jakýsi jiný pes, veliký, šedivý. Začíná si pohrávat s domácím psem a tak odvrátí jeho pozornost.

V třetí chalupě zdrželi jsme se dvacet minut.

Ukázalo se, že celá rodina je doma – a hospodáři ochotně si koupili od nás knihu, se zájmem s námi pobesedovali, zbožně poslechli čtení ze slova Božího. Když jsme vyšli na ulici, vidíme, že náš nenadálý společník nás očekává, sedě na sněhu.

Hnuli jsme se, a on za námi.

Tak se od nás také nevzdálil po celou cestu a my jsme navštívili čtyřicet chalup.

Všude, kde se naskytl pes, náš věrný průvodce se s ním dal do vyjednávání.

„Co je to za psa?“ ptal jsem se Míši (neboť on byl místní obyvatel).

„Nevím… A nikdo odtud ho nezná… Byl nám poslán namísto hole,“ odpovídá, směje se.

Podivuhodné je také to, že když jsme přišli na kraj vsi, ukončivše svou obchůzku – tu po odchodu z poslední chalupy více jsme toho psa neviděli. Ohlíželi jsme se na všechny strany, ale i stopa po něm zamrzla…

Vrátili jsme se domů, spokojeni svou setbou. Rolníci nás přívětivě přijímali a kupovali evangelium, které pro mnohé bylo novinkou.

Temná je naše vesnice.

A jaký žal, že duchovenstvo tak málo užívalo příznivé půdy k setbě radostného poselství.

Ostatně tady se projevila přirozenost státní církve.

Duchovní jisté vsi otevřeně se mi přiznával, že nevěří v obřady, které vykonává. „Ale vždyť je třeba se živit!“ s křivým úsměškem povídal. On se dokonce pokoušel dostat se na jednu z vyšších škol moskevských, a proto opustil farnost. Když se mu nepodařilo stát se profesorem, usadil se v jiné farnosti.

Neznám jeho další osud, ale jeden podobný „služebník kultu“ v letech revoluce zřekl se náboženství a začal se zabývat protináboženskou propagandou: nic ho to nestálo vyměnit státní náboženství za státní ateismus. Neboť podle duchovní tvářnosti oficiální církve vždycky je tu nebezpečí, klást stát nad náboženství, a to znamená i nade všechno.

Tento bývalý kněz ve své bývalé vsi řečnil: „Občané, já jsem vás dříve balamutil: žádný Bůh není…“

A mužici mu na to odpověděli: „A jestliže jsi nás dříve balamutil, tak kdopak ti nyní má věřit?“

A přece jak nemnoho bylo třeba horlivosti, aby tento lid nadchli slovem Božím. „Neboť duše žízní slova jeho…“

Pamatuji se, jak jsem se poprvé ocitl na kostelní amboně[1] v kněžském rouchu.

Bylo to 26. června 1916 v téže vsi v den Tichvinské ikony Matky Boží (poutní den onoho chrámu).

Předtím měl jsem sen. (Sny zobrazují nejenom to, co bylo, ale i to, co bude, neboť mnohé z toho, co bude, již předcházelo – a také ono může se ukázat na citlivé – abychom tak řekli – desce našeho vědomí.)

Vidím tedy, jako bych stál v kostele, u oltáře. Kněz, hubený a bledý, světlovlasý, kolébá kadidelnicí a zahaluje mne hustými vlnami vonného dýmu. Potom mne obléká do azurového kněžského roucha a říká: „Pomozte mně…“

Nějaký čas na to ocitnu se v oné již zmíněné vesnici na břehu Volhy.

Byl předvečer pouti. Já se svým druhem odhodlal jsem se uspořádat prodej knih svatého Písma u chrámového vchodu – lidu očekávalo se mnoho, ze všech okolních vesnic.

Obrátili jsme se o dovolení na duchovního. Byl právě v chrámu. Náhle se ke mně obrátí:

„A vy byste nemohl zítra pronést kázání v kostele?“

Já jsem se skoro zalekl.

„Jakže? Já jsem nikdy nemluvil v chrámu.“

„Nevadí. Obleču vám roucho… Nu, nebojte se… Text evangelia je zítra lehký… Tady, hle.“

Vzal knihu z podstavce a otevřel místo založené penízem.

„Tady… o Martě a Marii… mariánský text. Pomozte mně, protože mám zítra mnoho bohoslužeb…“

Tak mne přemluvil. A já se vzrušením chystal jsem se ke svému prvému kázání.

Druhého dne stál jsem u oltáře, oděn do kněžského roucha. A když kněz vysvěcoval kadidlem chrám od oltáře, obzvláště se obraceje ke mně – okamžitě jsem si vzpomněl na sen: vše bylo právě tak, jako tenkrát ve snu – i bledý a hubený, světlovlasý kněz, i vlny kadidlového dýmu, i azurové roucho na mně – ano, i slova, která mi pravil večer před tím: „Pomozte mně…“

Zazpívali Otčenáš, potom mešní píseň. Vyšel jsem od oltáře na ambon. Přede mnou bylo moře hlav (chrám byl vůbec ohromný, postavený statkáři ještě v nevolnických dobách). I hovořilo se lehce a svobodně, i proto, že akustika v tomto chrámu byla výborná, a ještě více proto, že bylo cítit vnitřní duchovní rezonanci v ruské duši, která nikdy nebývá tak otevřená, jako ve chvíli náboženského uchvácení.

A co obzvláštního jsem říkal? Objasňoval jsem pouze se svou nevelkou životní zkušeností úryvek ze sv. Písma. Ale v duši se vrývala prostá slova evangelia o tom, který, jsa Synem Božím, přišel do domu obyčejných hříšných lidí, o Martě a o Marii, která seděla u nohou Kristových, s dychtivostí naslouchajíc božskému učení.

Hovořil jsem čtyřicet minut. Když jsem skončil, lidé nepohnutě stojící počali se horlivě žehnat znamením kříže.

Po bohoslužbě vyšel jsem do lesa. Radost splynutí s lidem v jediném duchovním vytržení naplňovala duši. Ó, jak tehdy vzplanula ve mně touha oddat celý život službě slovem tomuto lidu! Před tímto kázáním otevřela se mi slova Nového zákona, která mne tak nadchla: „Nebo kteříž by dobře přisluhovali, dobrého stupně sobě dobudou, a mnohé doufanlivosti u víře, kteráž jest v Kristu Ježíši.“ (I. Tim. 3, 13.)

Kéž bych jenom měl pokoru, bez níž služba vede ne k odvaze, ale k opovážlivosti!

Poněvadž to bylo v létě, před setbou ozimého obilí, rolníci z různých vesnic prosili duchovního, aby přišel vykonat modlitby v polích.

Poslali pro něho kočár. Nemaje předčitatele žalmů, duchovní pozval mne s sebou, abych četl epištolu. Jezdili jsme ode vsi ke vsi. V polích, za humny pod sinavým nebem, kněz oblékl se do řízy a konal pobožnost. Potom světil zrní připravené k setí.

Mužici i ženy upřímně se modlili – křižovali se i hluboko klaněli. Jak hluboce dojímá toto vnášení náboženství do prvotního, přirozeného života země! S nábožným zpěvem slévá se cvrlikání skřivánčí, laskavě čechrá ti vlasy na hlavě polní větérek – i trávy a stromy sklánějí se před svým Tvůrcem…

Četl jsem kapitolu z epištoly k Židům, ustanovenou k této příležitosti, četl jsem rusky,[2] aby to bylo srozumitelné.

V některých vsích promluvil jsem rolníkům slovo o třech podmínkách úrody (modlitba, láska, práce).

Příští neděle po bohoslužbách přišel ke mně jeden rolník a s tajemným vzezřením se ptal: „Co za nové židovské evangelium jste to četl při pobožnosti? Pořád jste připomínal Židy… Někteří se dokonce velmi pohoršovali…“

V zimě 1918–19 žil jsem nějaký čas v jedné vsi samarské gubernie. Povím o jedné zvláštní příhodě, svědčící o našich lidových představách. Kdysi usídlil jsem se v dědině v samarské gubernii, s úmyslem oddechnout si, a užíval jsem si tak zvané „zahálky na vzduchu“.

Moji hospodáři přizpůsobili za tím účelem přístěnek u vrchní části seníku: zde jsem ležel obalen ovčinami a vdechoval zdravý mrazivý vzduch. Někdy zůstával jsem v takové poloze do soumraku. Sedláci nikdy takový způsob léčení neviděli, i vábil jsem jejich zvědavost, tím spíše, že místo, na kterém jsem ležel, bylo vidět skrze dvířka ve vratech.

Pověst o mně kolovala vesnicí již z těch časů, když jsem měl v kostele po mši kázání (s dovolením místního kněze). Mluvil jsem tenkrát mezi jiným proti tehdy rozšířenému vyrábění samohonky (= kořalky; „samohonkou ruský člověk sám sebe v peklo honí,“ řekl jsem pro větší srozumitelnost).

Jednou hospodářova dcera (studentka) mi sděluje, že o mně jdou různé zvěsti: „v mrazu spí na dvoře, v noci pod hvězdami k Bohu se modlí“ – slovem, člověk nenormální.

„Považují vás za svatého. A proto se někteří doprošují, aby s vámi mohli pohovořit o svých rodných, nezvěstně zmizelých… Dnes jsem jim dovolila přijít, nemáte nic proti tomu? Oni čekají…“

Souhlasil jsem pobesedovat s těmito lidmi.

Vejde žena, křižuje se před obrazem, nízko se klaní.

„My, rodný, jsme slyšeli, že vy všechno veskrze znáte… Duše mne bolí pro syna… Už kolikátý rok ani slechu, ani vidu… Zmizel beze zpráv… Vždyť ani nevím – za zdraví-li se modlit, nebo za odpočinutí věčné…?“

Řekl jsem jí, že pověsti o mně jako o jasnovidci jsou naprosto nesprávné. Ale nechtěje propustit tuto ženu beze slova utěšení, otevřel jsem evangelium a přečetl jí několik veršů, které se právě rozevřely.

Řekl jsem jí, že synův osud je nutné odevzdat Bohu v modlitbě – ať je živ, nebo ne.

Žena děkovala a chtěla dokonce cosi zaplatit jako náhradu za mou „práci“.

Potom přišli ještě dva (zdá se, že manželé). Ti se tázali na svaté Písmo. – A opět to byl pěkný důvod, poněvadž jsem se těšil jejich prostoduché důvěře, pohovořit o životě na základě slova Božího.

„Sdělte to i ostatním,“ řekl jsem nakonec, „že nic nepředpovídám, ale o Bohu že hovořím s každým rád na základě slova Božího.“

Zde se projevila, třeba bezděčně, typická žízeň ruského člověka – vidět živé nositele Boží pravdy; a odtud tak ruskému srdci je blízký kult svatých, poutníků, jurodivých,[3] chození na radu k lidem duchovní zkušenosti a odhodlání k plnému oddání se jejich vedení (tak zvané „starčestvo“).

Na začátku revoluce

A na takovouto duchovně nepřipravenou půdu vpadla revoluce.

Přišla neočekávaně a do všech míst, udeřila prudce jako hrom.

V Petrohradě rodila se „v bouři a vichru“, za rachotu palby z ručnic i děl.

V Moskvě se však převrat dokonal skoro bez krveprolití. Na náměstí Vzkříšení u městské radnice začernaly se davy lidu s vlajícími rudými prapory nad hlavami. Táhli Tverskou třídou, nesetkávajíce se s žádným odporem. Strážníci zmizeli: říkalo se, že se převlékli do občanských šatů.

Bylo jaro v přírodě. Byla vesna i v samé revoluci. Zajisté veliký národní svátek, svátek svobody naplnil ulice i náměstí nebývalým ruchem, opojil vystupňovaným veselím!

V tyto dny členové našeho kroužku rozptýlili se mezi zástupy v ulicích, rozdávajíce části evangelia. Lidé je přijímali ochotně, s pochvalou, dokonce i říkali: „Ovšemže, teď teprve nový život začneme.“ Tak nějak hovořili.

Na ulicích se četl nový deník se vznešenými idealistickými výzvami.

Mezi nimi byly i verše Balmontovy:

Když opět v lásku uvěříme

a všecka srdce skujeme v řetěz,

zas budem v Káni Galilejské

a slzy proměníme ve víno.

Podobná poezie plně souzněla s náladami moskevského lidu.

Nuže, to byla vesna revoluce, její romantika…

Nastala svoboda slova… Promluvili všichni, kdo v co věřil… Přednášky, prohlášení, letáky, schůzovní řeči rozlily se lijavcem na vyschlou ruskou půdu.

Zvali mne do celé řady měst ke konání přednášek.

Taková témata, jako Evangelium a svoboda (Revoluce ducha), O cestách k bratrství, O ideálech mládeže odpovídala okamžiku a přitahovala mnoho posluchačů.

Spolu s jedním věřícím studentem vykonali jsme přednáškovou cestu v červnu 1917 (do Poltavy, Lochvice, Lubenu, Volyňské gubernie, Kyjeva).

Neměli jsme žádné prostředky, cestovali jsme na víru a opravdu – „v ničem jsme neměli nedostatku“.

Mluvili jsme k mládeži, studentům i rolníkům.

V Lochvici ukrajinská mládež útokem dobývala velký gymnazijní sál a dávala výraz své sympatii přinášením květů. Okolo sta selských učitelek, jejichž sjezd se tam konal v té době – projevilo touhu účastnit se ve skupinách soustavného vyučování evangeliu.

V Lubnech obecenstvo, které se nevešlo do sálu, poslouchalo z ulice otevřenými okny.

Ve Volyňské gubernii uspořádal jsem shromáždění v rodné vsi D. se stejnými sedláky, kteří již dříve navštěvovali mé evangelické a literární besedy. Objasňoval jsem jim, jak nové společenské poměry a nová hesla pouze pod podmínkou evangelického osvícení a duchovního obnovení mohou spolupůsobit ke zlepšení našeho života. Rolníci přišli ve velkém počtu a poslouchali s velikým zájmem, snažíce se vniknout do smyslu nových slov a pojmů.

„Je vám jasné, co jsem říkal?“ tázal jsem se nakonec.

„I jasné, i příjemné,“ pochvalně odpověděl jeden ze staříků.

Nebyl jsem doma od roku 1914. Mnoho krve i slz bylo prolito zde na rodných polích v roce veliké vojny…

A ještě nyní, leže v noci na seníku, slyšel jsem dunění děl, vzdálené na čtyřicet verst. To byl proslulý nástup „18. června“, pod velením Kerenského.

Říjen

V říjnu roku 1917 jsem jel do Oděsy. Už na cestě bylo znát, jak neklidně se vlní ruské zkormoucené moře. Vagony vlaků byly přeplněny. Jízdní řád se nedodržuje. Zdá se, že v době tohoto rozruchu zrodila se následující anekdota:

V Londýně někdo přijde k přednostovi stanice a ptá se, kdy odjíždí vlak tam a tam.

Přednosta odpoví: „Ve 12 hodin a 3 vteřiny.“

„To snad ne – s takovou přesností?“

„Ano, ovšem… Vždyť je doba válečná.“

V Moskvě pak na podobnou otázku přednosta stanice, mávnuv rukou, odpoví: „Neznámo.“

„Jak to?“

„Tak, velmi prostě – doba válečná.“

Můj vlak přijede do Kyjeva se zpožděním.

Je to bída. To znamená, že nestihnu chytit vlak jedoucí do Oděsy.

Vystoupím z vozu, narazím na vlak. Jeho vagony a dokonce i plošiny jsou nabité vojáky.

„Kde je vlak do Oděsy?“ zeptám se.

„Právě tenhle to je. Nasedněte rychle… Hned se rozjede…“

Ukazuje se k mému štěstí, že i tento vlak se zpozdil.

Motanice někdy má svůj zvláštní rytmus a dávné přivyknutí na ni pomáhá ruskému člověku neztratit se ani v době revolučního zmatku. Tak jsem „nasedl“, a spíše jen vyskočil na plošinu do vlaku. Skla v oknech byla rozbita; skoro celou noc jsem seděl skrčen na podlaze. Ale potom podařilo se mi proniknout do vozu.

V Oděse přednášel jsem v anatomické posluchárně univerzitní (na téma: Víra a stvoření a Revoluce ducha). Studenti mi podali mnoho lístků s otázkami. O přestávce profesor anatomie Ch. přihlásil se do diskuze. Vyjádřil svůj souhlas se mnou a přitom radil uspořádat někdy přednášku na téma z Apokalypsy (Zjev. sv. Jana) – zejména „o koních“ (kap. 6.) – tvrdě, že postup koní – bílého, ryzího, vraného a plavého – symbolicky zcela přesně zobrazuje chod světových dějin.

Chodil jsem na břeh moře. Černalo se již předzvěstí podzimních bouří.

Temnělo i naše ruské moře: hrozivé mraky nakupily se nad ním.

Po ulicích rozhazovala se prohlášení – zprávy o novém převratu v Petrohradě.

„Vláda je v rukách bolševiků.“

Jedu do Kyjeva. Byla tam ohlášena má přednáška v Obchodním ústavě – na téma o sjednocení a bratrství.

V městě střelba z pušek. To obsazují vojenské učiliště. Obecenstva na přednášku přišlo málo: sedmnáct lidí. Přišel, kdo byl smělejší a bydlil poblíž. Mezi posluchači objevil se můj katecheta z gymnázia, otec Vladimir (žáky velice vážený). Ihned se přihlásil o slovo a vyjádřil jako vychovatel své uspokojení nad tím, že křesťanské ideály, k nimž jeho žák projevoval náklonnost již v gymnazijní lavici, nyní přinášejí své plody a to v takovou pro společnost zodpovědnou dobu.

Spěchám do Moskvy, poněvadž je nebezpečí, že spojení bude přerušeno. Na cestě zpráva stíhá zprávu, jedna druhé strašnější. V Malojaroslavce se dozvím, že Moskva hoří… u Nikitské brány… (nedaleko odtud je náš byt). Revoluce řádí vichřicí rudého plamene. Rusko v ohni… Rudá vlajka nezadržitelným orkánem šíří se po celé zemi…

Vždyť už i sem, do našeho vlaku, vtrhl živel revoluce. Vlak je plný raněných, vzatých z německé fronty, důstojníků. Do vozů přicházejí vojáci v kožených kazajkách… To jsou rudí… Odnímají zbraně důstojníkům.

Staří plukovní důstojníci, jedoucí na dovolenou, zamračeně mlčí… Bojí se utkat se s rudým. Kdo ví? Možná, že i tento soused je také na straně rudých? Strašné ticho… Strach z nejistoty a rozpaky… Jako by cosi po věky nahromaděného utrhlo se a řítilo do temné bezezvučné propasti…

Ležím na lavici. Vytáhnu z kapsy evangelium. Otevře se místo – Kristus v čas bouře…

Neudržel jsem se a řekl jsem sousedům: „Dovolte, přečtu z evangelia, kde se právě mluví o přítomných událostech…“

Moji sousedé pohlédli na mne s podivem. „Nu, což, čtěte.“

A začal jsem číst: „Tedy stala se bouře veliká od větru, až se vlny do lodí valily, tak že se již naplňovala vodou. A on zezadu na lodi spal na podušce. I zbudili jej a řekli jemu: Mistře, nedbáš, že hyneme? I probudiv se, přimluvil větru, a řekl moři: Umlkni, a upokoj se. I přestal vítr, a stalo se utišení veliké. I řekl jim: Proč se tak bojíte? Jak to, že nemáte víru? I báli se bázní velikou, a pravili jeden k druhému: I kdo jest medle tento, že i vítr i moře poslouchají jeho?“ (Mar. 4, 37–41.)

Všichni naslouchali pozorně. Potom navázala debata. Někteří souhlasili s tím, že evangelium vždycky je životné a pravdivé, a kdybychom byli s Kristem, pak i nyní bychom se nebáli žádných bouří… Druzí odporovali. Celé oddělení vozu se oživilo; mrtvé ticho tísnivého mlčení bylo proraženo.

Přibližujeme se k Moskvě.

Vlak se zastavuje nedaleko stanice. Nepouštějí ho. Snad se ani nedostanu domů?

Ještě v Oděse neklidný pocit z tohoto důvodu se mne zmocňoval, ale uspokojila mne slova z Bible, když jsem ji otevřel: „Řekl tě Pán: Zaseť vyvedu své z Bázan, zase vyvedu z hlubokosti mořské.“ (Žalm 68, 23.)

Vyjdu z vozu. Už je noc. V dáli nad Moskvou zář – snad od elektrického světla, snad i od požárů…

Těžce chroptí občasné výstřely z pušek…

Konečně vlak se pohne – okružní cestou nás převáží od Brjanského nádraží k Aleksandrovskému.

Vystupuji spolu s jedním plukovníkem – ukazuje se, že bydlí v Moskvě nedaleko ode mne. Skládáme své věci ve dvoraně třetí třídy. Kdosi přijde a vyzve důstojníka, aby ho následoval. Čekám na něho hodinu, dvě… Silně se mi chce spát. Nakonec, svěřiv věci sousedovi, jdu vyhledat plukovníka. Dostanu se do revolučního výboru.

„Je zde ten a ten?“

„A vy, kdo jste? Pojďte, prosím, sem.“

Vejdu… Za stolem sedí rudí. Jeden z nich provádí se mnou výslech. Mám zvláštní náladu, ale v takovýchto případech mne to nezadržitelně svádí k humoru. Prohledávají mne.

„Co je tohle?“ táže se úředník, vyjímaje z mé kapsy maličký kovový předmět.

„Hádejte,“ pravím tajemným hlasem.

On obrací věc v rukách… „Co je to?“ ptá se už netrpělivě.

„Dynamit,“ odpovím záměrně hrozivým hlasem.

Starší úředník, sedící za stolem, obrátí se ke mně a ťukaje tužkou do stolu do taktu svých slov zřetelně a stroze praví: „Soudruhu, nezapomínejte, že stojíte před revolučním výborem.“

„Dobře, budiž, objasním vám to… Není to nic jiného, než aluminiový skládací pohárek…“

„A tak… Vy se znáte s plukovníkem N.?“

„Nikoliv, jenom jsem s ním jel. A bydlíme v Moskvě v sousedství – tak jsme chtěli jít spolu domů…“

Propouštějí mne… Neradí mi jít do města před úsvitem… Ráno jdu domů sám. Plukovníka dosud nepustili.[4]

Po bezesné noci jdu se zavazadly v rukou, ale mimořádné okolnosti zostřují moji energii – letím domů, nepociťuji únavu – jdu s bušícím srdcem. Co se tam asi děje, u Nikitské brány? Zastihnu-li své naživu? Tu je už Bronnaja ulica… Stoupám do schodů, zaklepu svým osobitým způsobem – teď mně již otvírají. Sláva Bohu – všichni živi a zdrávi!

„Však jsme zakusili strachu! Celou neděli z domu jsme nevyšli. Vždyť ostatní se usazují ve sklepích… U Nikitské brány shořel dům… Pamatuješ, takový veliký uprostřed náměstí?“ povídá mi sestra.

Brzo jsem se podíval i k Nikitské bráně.

Bylo vidět, že tento okrsek byl místem zuřivého boje. Od ostřelování z kulometů i ručnic všechny stěny okolních domů byly hustě posety děrami, doslova zaplaveny olověným deštěm. Na chodnících kupy skleněných úlomků, také ze zrcadel na malíček tlustých. Veliký dům stojící uprostřed náměstí byl zničen palbou i požárem. Později v jeho sklepeních našli několik desítek mrtvých těl.

Druhý ohromný dům naproti stojí bez části vrchního poschodí – celá zůstala pouze jeho železná kostra, osiřele trčící vzhůru…

Krutý boj, trvající sedm dní, už spěl ke konci. Kreml byl obsazen. Už visela na stěnách prohlášení nové vlády, diktující druhé straně podmínky vzdání se a milosti.

Zuřivost a zloba ulehly…

Tehdy:

„sčítat jsme počali rány,

to rány druhů svých.“[5]

Začali sbírat mrtvé… Byla vyhlášena doba pohřbu.

Nejprve byli pohřbíváni rudí – pode zdmi Kremlu. Prodrav se jak takž zástupem, postavil jsem se na chodníku Iverské kaple, odkud jsem mohl všechno zřetelně vidět.

Ohromné davy zaplavily Rudé náměstí, nechavše průchod průvodu. Rozlehly se zvuky revolučního smutečního pochodu… „Vy jste se obětovali…“ Teď nesou rakve… jednu za druhou… Rudé stuhy u věnců, rudé odznaky a rudé rakve… odkryté…

Zahlédneš i zohavené tváře…

Nesou je tudy k obecní mohyle, vykopané pod vysokou kremelskou stěnou…

„Tu je, milý, tvá země i volnost,“ zkroušeně pronese, nezdrževši se, jedna žena, vzpomínajíc známé heslo sociálních revolucionářů.

Někdy se objeví i rakev pokrytá církevním brokátem – jak je vidět, příbuzní některých z padlých si přáli, aby nad mrtvými byla sloužena zádušní mše v pravoslavném chrámu. Jdou řady po řadách – někdy zpívají „Věčnuju pamjať“.

Však co to? V jedné řadě zdlouha, společně a horlivě pějí modlitbu: „Sva–a–tý Bo–o–že, Sva–a–tý silný, Sva–a–tý a nesmrtelný, smiluj se nad námi!“

Tento modlitební výkřik nezní na rudém pohřbu žádným zvláštním nesouhlasem a nikoho neuráží, neboť tajemství smrti povznáší dav nad stranické pozemské spory.

Nese se tato smutná modlitba jako výkřik k nebi ze srdce mátušky-Moskvy.

Ať jakkoliv by smýšleli politicky, ale vždyť i oni, kteří se zřekli kříže, rudí vojáci, i oni jsou její synové – tělo z těla jejího a kost z kosti její – a oni padli žertvou v smrtelném boji…

Stejným zármutkem nad svými dětmi prochází i rudá matka i bílá matka…[6]

Byl jsem i na bílém pohřbu…

Pochovávali kadety v chrámu Velkého Nanebevzetí – na Velké Nikitské.[7]

Jejich rakve postavili do řady před oltářem. Za nimi stáli zahaleni do smutku, sehnuti žalem, jejich příbuzní. Přeosvícený[8] Dmitrij promluvil procítěné slovo. Vonělo tam jedloví a sosna. Tichým nadhrobním štkaním, jako zdušený sten tesknící hrudi, zněl zpěv panychidy.

„Smiluj se nad služebníkem svým…“

„Modlitbou modlím se k Hospodinu a oznámím jemu zármutek svůj…“

Při zpěvu Dej mu odpočinutí se svatými svými zástup modlících se sklonil na kolena. Ale nakonec, když se rozlehlo volání sboru: „Pojďte, poslední políbení dejme zemřelému,“ vysoké klenby chrámu naplnily se hořkým pláčem, vzlyky i steny sester a matek, sklánějících se naposledy k drahým ostatkům.

„Bílá matka… rudá matka…“

Církevní sněm (mé „pravoslavné“ snahy)

Píšu tyto řádky po paměti, nemaje s sebou zápisky, které jsem si dělal svého času. Popisuji to, co se mi vrylo do paměti nevyhladitelnými stopami (co je zapomenuto, to, bohužel, „není mé“, ale jde jen o věci vedlejší, podle mého názoru i nepodstatné.)

Namáhám se jen z dálky nahlédnout do složité, záhadyplné tváře Ruska a uvidět ji v hlavních obrysech.

„Rusi, vidím tě ze své překrásné dálky, tebe vidím…“

Církevní sněm je pro pravoslaví osnovní (základní) orgán církevního života i tvořivosti. O něm snili dávno všichni, kdo toužili po navrácení ruské církve k původním podáním prvních apoštolů. Rušení apoštolských zásad a ustanovení všeobecných koncilů v současném pravoslaví bylo mnohými pozorováno s bolestí. I já, jako laik, zahloubával jsem se do této stránky církevního života. Mnohé mi osvětlilo pozorné čtení církevní knihy Pravidla sv. apoštolů a ustanovení všeobecných i místních sněmů církevních (v církevněslovanském jazyku).

Již kolem roku 1905 ustavila se „skupina dvaatřiceti“, která sdružovala pravoslavné duchovní, toužící po obnovení církve. Byl vydáván časopis Věk, v němž byly vyslovovány smělé myšlenky v reformátorském duchu.

K lidem, kteří trpěli nepořádkem v církvi a kteří plamenně a zaníceně psali o původním projevení pravdy Kristovy v církvi, pravdy osobní i sociální, náleželi V. Ern, V. Jelčaninov, prof. S. N. Bulgakov, V. Svencickij. Někteří z nich hlásali křesťanský maximalismus čili tzv. „golgotské křesťanství“. Mnozí mezi inteligencí hleděli s nadějí k jejich vystoupení. Ještě jako student seznámil jsem se osobně s některými z nich.

Vůbec osobní rozhovor s hlubokými lidmi vždycky mi dával velice mnoho, mnohem více než jakákoliv dobrá kniha.

Navštěvoval jsem schůze Nábožensko-filosofické společnosti pod vedením V. S. Solovjova v Moskvě, kde se debatovalo o těchto církevních otázkách, a hovořil jsem s vynikajícími představiteli pravoslaví.

Jednou přijel do Moskvy starec z Optinské poustevny, Anatolij, po celé Rusi vyhlášený svou duchovní ostrovidností. Usídlil se v soukromém bytě pana Š., v Malé Tolstovské uličce. V ohlášený den od šesti hodin ráno začínalo u něho příjímání hostí. V těsné předsíňce tísnili se lidé, přišedší pro radu. Přišla i na mne řada. Vešel jsem. Starec seděl v křesle. Velice laskavě mne uvítal, uděliv mi požehnání.

Podivuhodná prostota, měkkost, tichost zračila se v celém jeho obličeji. Hovořil ne zcela zřetelně, zlehka koktavě. Přešli jsme k církevní otázce. „Řekněte, báťuško, v čem vidíte hlavní příčinu toho, že obrození pravoslavné církve tak málo postupuje?“

Starec se zamyslil, zlehka vzdychl a velice vážně řekl:

„Na stolici Mojžíšově usadili se zákoníci a farizeové.“

Když jsem potom četl životopis Ambrože Optinského a seznámil se s těmi útisky, které činil synod a archierej hluboce bohabojné poustevně optinské – lépe jsem pochopil slova starcova.

Známost s takovýmito světlými osobnostmi dala mně poznat uprostřed pravoslavné církve vedle její úřední, oficiální stránky jiný, kladný živel.

Právě takový světlý dojem odnesl jsem si z knihy P. Florenského Sloup a utvrzení pravdy. Celé léto jsem studoval toto znamenité, hluboké pojednání o pravoslaví. Potom jsem jezdil do Šergijského předměstí a navštěvoval autora. Jeho zádumčivý a krajně prostý obličej, připomínající obyčejného poslušnika (vcházeje do místnosti v prosté kutně, „přelomil se“ v pase jinošskou poklonou) – pouze doplnil a oživil mnohé, co jsem vyčetl z této krásně a nadšeně psané – řekl bych – básně o církvi.

Starčestvo – to je svérázná instituce pravoslaví, svého druhu oprava (korektiv) mrtvé oficiální církevnosti. K starcům, jako k duchovně zkušeným lidem, lid chodí se svými zármutky i bolestmi, doprošuje se jejich modliteb i rad.

Někteří z nich vládnou darem jasnozřivosti, ale konečně ani to nezaručuje neomylnost člověka.

Moji druhové, žárlivě střežící čistotu mé víry a pozorující v mých názorech nesouhlas s některými stránkami současného pravoslaví, poradili mně jednou navštívit starce Alexeje v Zosimovské poustevně (je to nedaleko Sergijského předměstí).

Přišel jsem tehdy zároveň s přáteli. Mezi nimi byl jeden mladý člověk, který předtím utrpěl těžkou ránu v rodinném životě a nyní se mučil otázkou rozvodu.

Vykázali nám místo v klášterním hostinci. Navštívili jsme bohoslužby… Bylo mnoho modlících se, poutníků z různých stran. U starce, který přijímal na kruchtě chrámu, byla jich veliká řada – a nemohlo se na mne dostat prvého dne.

Poustevna byla krásně položena. Bylo nám dovoleno procházet se v sadu. Pamatuji se – zašel jsem do kterési neveliké kaple.

Uvnitř byla studánka s čistou pramenitou vodou. Nakloniv se nad ni, náhle jsem uviděl na vodní hladině jasnou tvář Ježíše Krista. Ukáže se, že v kopuli kaple byl barvami nakreslen obraz Kristův – a On odrážel se ve vodě jako v zrcadle, byla-li klidná.

Nemůže-li také duše, jako hluboká studánka, zrcadlit v sobě Božskou Přečistou Tvář, je-li osvobozena od všeho pozemského, hluboko, nerozrušitelně uklidněna i obrácena k Pánu, „patří-li na Ježíše“ – podle slova apoštolova? Ó, kéž by myšlenky i touhy naší duše byly čisté a průzračné, jako čiré vody v nádobách! Tehdy bychom ustavičně byli schopni zrcadlit nebeskou krásu.

Vejdu do chrámu. Vidím, jak můj mladý druh celý v slzách, doslova zničený, sestupuje po schodech kruchty, kde právě besedoval se starcem. Ukáže se, že starec svým ukloněním (na rozloučenou) odradil jej od vyjevení hlavního zármutku jeho srdce: místo, aby mu pomohl v rodinných těžkostech, surově jej usvědčoval z luteránského kacířství a poučoval jej o pravoslaví.

Já byl přijat druhého dne. Dověděv se, kdo jsem, znepokojil se. „Jsi z křesťanského kroužku? Vůdce? Jak se jmenuješ? Vladimir? Tak, podívej, už včera u mne tu byl takový…“

Nu, myslím si, tady je vysvětlení slz mého druha.

Číši výčitek, pro mne předurčenou, bylo mu dáno vypít, a jakou žíravou hořkostí vylila se na odkryté rány tohoto nešťastníka! Konečně toho nemalá vina ležela na mých druzích, kteří shledali nutným upozornit na mne starce a tím porušili jeho bezprostřední cit a vnuknutí.

„Tady, jak vidět, báťuško, vzniklo nedorozumění: včera byl u vás můj přítel, a on je také Vladimir.“

„A tak! Nu, nu… Ale řekni, ty uznáváš Vyznání víry a všeobecné sněmy?“

„Ovšem,“ řekl jsem.

„To je dobře… Tak, tak… Drž se pravé cesty…“

A vyložil mi dále ještě některé rady, týkající se duchovního a mravního života.

To bylo přibližně roku 1914.

Později, roku 1915, po smrti svého otce, navštívil jsem dvě poustevny, ležící nedaleko Trojicko-Sergijevské lávry (kláštera): Černohorskou a Getsemanskou.

V prvé jsem se seznámil se starcem Porfirijem, učedníkem znamenitého starce Barnanáše.

Portrét jeho celé postavy, malovaný olejovými barvami, skvěl se v jeho cele.

Otec Porfyrij je člověk prostý, z lidu.

Po besedě s ním mi navrhl, abych u něho poseděl (na truhlici – zařízení jeho příjemné cely bylo velmi prosté). Vedle mne ležela hromada dopisů, poslaných mu z různých zemí.

Tiché zaklepání na dveře. „Ježíši Kriste, Synu Boží, smiluj se nad námi,“ je slyšet zvenčí.

„Amen,“ odvětí starec.

Vejde obstarožní selka. Požehná se křížem a udělá poklonu až k zemi nejprve obrazu, potom starci. Zůstane na kolenou, pokud on s ní hovoří. Vždyť ona věří, že vše, co jí starec říká, je od Boha.

Potom přišel člověk prostě oděný – zajisté předměstský obyvatel. Radil se o jakýchsi hospodářských věcech. Starec mu poradil, aby cosi prodal. Hned po jeho odchodu vyšel jsem i já. Venkovan pomalu šel přede mnou. On, jak vidět, nesouhlasil s radou, která mu byla dána. „Prodat?“ brumlal si tiše: „Jakpak by ne!“

Bohoslužby v monastýru jsou dlouhé. Při nočních pobožnostech, jakmile se začalo čtení nekonečných litanií v málo srozumitelném jazyce, byl jsem překvapen zvučným šepotem i hovorem, jenž se náhle rozlehl po celém chrámu – to mnichové, jak se ukazuje, stojíce v dlouhých řadách vedle sebe, klidně spolu besedují. Stojíce tak ze dne na den při dlouhých bohoslužbách, přitom nerozumějíce všemu ze čteného, nevydrží to a přecházejí k rozhovorům.

V Getsemanském skitu (poustevně) přijímá starec Jákob – vůbec nepodobný otci Porfirii. Je to tvrdý, velitelský a strohý asketa, zatímco Porfirij má velice blízko k dojetí, úsměvu, ba dokonce i žertu…

Čekal jsem v sousední cele, až skončí besedu s návštěvníkem.

Mou pozornost zaujal jakýsi nápis na stěně. Ukazuje se, že to byla přísaha věrnosti Gosudaru. Byla vyjádřena tím způsobem, jak se obyčejně vyžaduje od každého činovnika (úředníka), začínající slovy: „Zapřísahám se Bohem Všemohoucím…“

Na mne působila tísnivým dojmem jako odraz toho žalostného césaropapismu, panství světské vlády nad duchovní – jímž dobrovolně rdousí svou svobodu naše hierarchie.

Neboť, jak správně říká Merežkovskij, církev ne proto stala se mrtvou, že gosudarstvo si ji podrobilo: proto gosudarstvo podrobilo církev, že ona se jevila být mrtvou. Státní koráb mohl i byl nucen zapřáhnout i ji do svého vleku.

Když starec pozval mne k sobě, orientoval jsem hlavní část rozhovoru na otázku, kterou jsem tehdy tak trpěl – na téma oddělení církve od státu… Na to starec tvrdě a suše mi pravil: „Nech vůbec tuto otázku… a raději, jak učí naši náboženští horlivci, hleď si sám sebe.“

„Hleď si sám sebe,“ – ještě jednou řekl mi stroze na rozloučenou.[9]

Na dvoře potkal jsem letitého mnicha, který vykonával manuální práce. O čemsi jsem se s ním rozpovídal – on se nezdržel a vypověděl svůj zármutek nad prostopášným a nečinným životem některých mnichů blízkého kláštera Trojicko-Sergijevského.

Končily se dny, které jsem mohl strávit v klášterním hostinci. Nabídli mi nocleh v Getsemanském skitu. Stařík-mnich přinesl mně i večeři z klášterní jídelny – pohankovou kaši s postním olejem (konopným).

Spát se mi tam nepodařilo – neboť jakmile jsem ulehl, začalo se pohybovat velmi nepříjemně osazenstvo – pochopitelně: místnost byla navštěvována poutníky z celé Rusi. Bylo nutné neprodleně se zachránit. Mnich se podivil takové mé přecitlivělosti a propustil mne. Šel jsem, kam mne oči povedou, třeba na nádraží.

Bylo pozdě. Cestou přišel jsem k nové budově – ukáže se, že to byl nový klášterní lazaret, ještě neotevřený k přijímání nemocných. Z ulice bylo vidět světlé, právě vybílené chodby.

„Hle, myslím si, tady poprosím o nocleh…“

Vejdu. Vstříc vyjde mi poslušnik, hubený blondýn středních let s příjemným zbarvením tváří a rusými vlasy. Jak laskavě a mírně mne přijal! Hned se začal starat, odvedl mne do čisťoučkého pokoje, kde byla železná postel a stůl; přinesl malinkou lampu. Ráno zaklepe na dveře a vejde se samovarem. Slovem, přijal mne jako rodného, s takovou horlivostí i pravým ruským pohostinstvím – „jako pro Pána.“ Prožil jsem tam několik dní a ohřál jsem se bratrskou účastí v obličeji tohoto poslušnika s původní, lidovou ruskou dobrotou. Shledával ve mně také jakoby mnicha a přemlouval mne, abych vždy horlil pro nábožnost – „kvůli Kristu i jeho Přečisté Matce.“

Ve světle všech těchto hledání a putování je jasné, s jakým živým zájmem sledoval jsem zprávy o tom, že se bude konat církevní sněm.

Mé vidiny ryzí církve zrcadlily se jaksi ve zvláštním a podivném snu: na temném pozadí nočního nebe pozoruji veliký chrám, celý zářící nesčíslnými hvězdami, ne namalovanými, ale skutečnými, nebeskými, a z něho šíří se líbezná vůně, jako z vonného sadu. Hvězdnatá církev, „nebe na zemi“ – tak jsem prožíval ve své obraznosti ideál církve.

*

A konečně byl svolán sněm.

V době volby delegátů byl jsem v Tverské gubernii. Organizátoři místního předvolebního shromáždění mně navrhli, abych něco proslovil k jeho účastníkům. Spolu s vesnickým diákonem odjel jsem do příslušné farnosti, asi dvacet verst – a zde v chrámu měl jsem velikou radost, že jsem mohl vyjádřit své nejmilejší myšlenky o obrození křesťanské obce.

Konečně byl zahájen i sám sněm (15. srpna 1917).

Podařilo se mi dosáhnout přístupu do míst určených hostům.

Zasedání sněmu konalo se ve velkém sále nového Biskupského domu, v příčné uličce Lichovské (přiléhající k ulici Sadové).

Vystoupil jsem po širokém mramorovém schodišti a vešel do sálu… Lavice pro hosty byly umístěny na samém konci, ale poněvadž se nalézaly na jakési vyvýšenině, celý obraz zasedání byl přede mnou jako na dlani.

Vpředu je otevřena rozkládací stěna, takže je vidět vnitřek oltáře: ikony, kříž, sedmiramenný svícen lesknou se zlatem. Před oltářem za velikým stolem sedí hierarchové; uprostřed nich metropolita Antonij, který byl také předsedou tohoto shromáždění. Z pravé strany byla řečnická tribuna.

Ostatní prostor sálu byl zaplněn řadami židlí, na nichž sedí delegáti.

Tak to je ten sněm… srdce a svědomí církve.

Na tribunu vystupuje řečník, který je právě na řadě – krásný stařec s hlavou bílou jako mléko.

Sál utichá. Řečník začal své slovo čtením 15. kap. ev. sv. Jana, kde Kristus učí o podmínkách každé ovoce přinášející práce. Bylo očividné, že stařec chtěl obrátit mysli i srdce delegátů k cestě sjednocení, do řečiště evangelické pravdy. Ale, jak jsem slyšel, na sněmu bylo možné pozorovat rozdělení i nehluboké pojímání církevní otázky.

„Já jsem ten vinný kmen pravý, a Otec můj vinař jest. Každou ratolest, kteráž ve mně nenese ovoce, odřezuje, a každou, kteráž nese ovoce, čistí, aby hojnější ovoce nesla.“

„K věci! K věci!“, je slyšet z lavic netrpělivé výkřiky.

Stařec smutně pozoruje sál – a, zamysliv se, dále čte evangelium.

Protesty se zesilují a rostou. Skrze šum i hluk slyším dolétající slova, jako by krotký, ale vlastní hlas Krista, Hlavy církve, paprsky protínal temný a hlučný světský živel, jímž církev byla opředena: „Já jsem vinný kmen a vy ratolesti. Kdo zůstává ve mně, a já v něm, ten nese ovoce mnohé; nebo beze mne nic nemůžete učiniti.“

V přestávce se chci setkat s biskupem Andrejem Ufimským.

Už dlouho upoutává mé sympatie svým idealismem, zduchovnělým obličejem i horlivou snahou o původní raně církevní nábožnost. Před tím vystoupil na schůzi našeho studentského křesťanského kroužku v jednom ze studentských internátů (v Gribojedovské uličce) a vzbudil všeobecnou pozornost svým prostičkým slovem o životné, činné službě křesťanské lásky.

„My jsme tu na sněmu v menšině,“ říká s hořkým úsměškem. „Nazývají nás za naše požadavky bolševiky… Můj návrh o reformě farností byl odmítnut… A tak se zamítá návrh za návrhem. Nezbývá než být mlčenlivými svědky.“ Druzí mně sdělovali, že sněm, bohužel, zabývá se skoro hlavně otázkami vnějšími a hmotnými (jako např. platy duchovenstva). V tisku kdosi nazval složení sněmu „šlechticko-měšťáckým blokem“.

Byl jsem ještě jednou na sněmu – a ani tehdy neodnesl jsem si světlý, naději vzbuzující dojem.

Podle výroku jednoho z účastníků sněmu, prof. O., sděleného mně nedávno v osobním rozhovoru, smysl sněmu spočíval v tom, aby v pro církev těžký čas sjednotil a spojil věřící. Podle toho jeho činnost byla čistě ochranná. O jakékoliv tvůrčí nebo reformátorské práci nebylo na něm ani řeči.

Mezi tím došly na sněm příslušné návrhy. Byl mezi nimi výklad podaný jedním knězem o nevyhnutelnosti návratu k praxi křtu dospělých, neboť podle křestního obřadu (jak je vyložen v církevní knize bohoslužebné) k platnému vykonání svátosti je zapotřebí, jak známo, evangelického osvícení a uvědomělé víry ze strany křtěncovy. O podání tohoto návrhu byla zmínka v tehdejším světském periodickém tisku.

Ve dnech sněmu navštívil jsem biskupa Andreje za účelem osobního rozhovoru v Sretenském klášteře. Vyhradil mi ranní chvíli. Ještě před rozedněním, za šera, sotva jsem rozeznal dveře kláštera. Biskup přijal mne prostě. Beseda s ním doplnila mé okouzlení z čisté asketické tváře tohoto mnicha-idealisty, snícího o skutečném vtělení evangelické pravdy v církevním životě. Pravil mně, že patrně odejde ze státní pravoslavné církve.[10]

Jedním z vážných úkolů sněmu byly volby patriarchy. Předloženi byli tři kandidáti na patriarchův stolec: metropolité Tichon z Moskvy, Antonij z Volyně a Arsenij z Nižného Novgorodu. Část delegátů byla proti volení patriarchy vůbec. Navrhovali vhazovat do urny kromě lístků se jmény tří zmíněných kandidátů i lístek čistý – což by značilo: Pán Ježíš Kristus je hlava církve, a nemají v ní být žádní viditelní představitelé jakékoliv jiné svrchovanosti.

K této skupině sněmu náležel prof. N. D. Kuzněcov, který mně osobně vyprávěl o této podrobnosti sněmovních jednání.

Volby patriarchy konaly se v chrámu Krista Spasitele 18. listopadu 1917. Ohromný kostel byl přeplněn. Podařilo se mi přijít včas a být v blízkosti vyvýšeného místa pro archiereje.

U carských vrat byla postavena na malém podstavci ikona vladimirské Boží Matky a vedle ní urna. Po všeobecné modlitbě starec Alexej (ze Zosimovské poustevny) vyňal lístek – objevilo se na něm jméno Tichona, metropolity moskevského.

On také byl prohlášen „patriarchou moskevským a celé Rusi“.

Náboženská nálada lidu se projevovala s dosud velikou silou. 28. ledna 1918 konalo se obrovské procesí celé Moskvy na Rudé náměstí.

Stoje nedaleko vyvýšeného místa u vrat Spasitelových (odkud ruští carové mluvili k lidu a odkud byly čteny carské rozkazy), viděl jsem, jak z rozličných ulic vtékaly na náměstí nekonečné proudy moskevského lidu, v čele s duchovenstvem s kříži, ikonami a korouhvemi svítícími zlatem. Říkalo se, že se procesí zúčastnilo na sto tisíc lidí. Zpívali velikonoční verš: „Vzkříšení Tvoje, Kriste Spasiteli…“

Bylo patrné, že lidé již cítilii, že se blíží surový zápas s náboženstvím, a chtěli dát výraz své sympatie s církví.

Náhodou v týž čas s procesím spadala má přednáška na Vyšších ženských kursech na téma Živá víra a životní tvořivost.

Stěží jsem se dostal do tramvaje, která se pomalu šinula zaplněnými ulicemi. V davu bylo cítit nezdravé vzrušení. Když jsem jel po Arbatu, jakýsi pán v tvrdém klobouku visel na stupátku tramvaje, drže se za rukojeť. Tu kdosi z kolemjdoucích vykřikl: „Čepice dolů!“ a srazil holí z jeho hlavy klobouk. Nedaleko odtud vraceli se účastníci procesí s korouhvemi – a ti, kteří s nimi sympatizovali, vítali je podle náboženského obyčeje s odkrytými hlavami.

Duchovní rozpad

23. listopadu byl vyhlášen dekret o oddělení církve od státu.

Ve skutečnosti vláda od samého počátku nejen odmítala podporovat náboženství, ale vstoupila s ním rovněž do boje v každém případě tam, kde byl, nebo aspoň se dal tušit za náboženskou činností politický úskok.

Lid hromadně začal odpadat od církve, pokud k ní náležel jenom formálně.

A jako obvykle, odpadnutí snadno přechází do boje proti Bohu, ateismus v anti-teismus. („Kdo není se mnou, proti mně jest.“)

V rámci státního náboženství projevilo se státní neznabožství a proti-náboženství.

Třtina nahnutá na jednu stranu se nyní obrátila opačným směrem, a podle ruské povahy a sklonu k extázi – přivedla to ke krajnosti.

Ve středu Moskvy, na místě obrazu Spasitelova ve zdi bývalé radnice nad Iverskou kaplí – nyní rýsoval se reliéfní nápis: „Náboženství je opium lidu.“

Na jiném místě Moskvy, na jedné z ulic, viděl jsem vývěsku visící napříč chodníku (malovanou olejovou barvou na plechu), se slovy: „Není ani Bůh, ani příroda.“

K takovému náhledu dospěje rozumování, když toho pochytá přes míru, a podle známého rčení, když um přeroste přes rozum (podle slova Dostojevského, když „malý um“ jakousi duševní zvráceností postaví se nad „velký um“).

A ruští mužici ve své prostotě neprodleně začali bezbožnost měnit na skutek.

V jedné vsi Kazaňské gubernie rolníci vynesli prestol[11] z chrámu na ulici a rozložili se kolem něho k obědu.

Avšak místní Tataři nestrpěli takovéto rouhání se svatyni. Vzali prestol a postavili zase na místo.

Ufimský biskup Andrej poděkoval z toho důvodu zvláštním listem, který byl tiskem uveřejněn, mohamedánskému muftímu za to, že tak dobře vychoval v náboženském ohledu své osadníky.

Později sám nejednou jsem zpozoroval, že chléb, brambory i jiné zboží v krámech a na trzích vydávaly se kupujícím v sáčcích udělaných z pomalovaných „pergamenových“ listů oltářních evangelií – se zdobenými okraji, iniciálami a záhlavími. Ukáže se, že zásoba vytištěných evangelií ze synodální tiskárny dostala se na trh – a tržní lid, ničemu nerozumějící, pustil do oběhu stránky z Věčné knihy, jako obyčejnou trhoveckou ceninu.

A neobrátilo-li se opravdu evangelium v zesvětštělém křesťanstvu v tržní ceninu, kterou jsme my prodávali za třicet stříbrných na rynku tohoto světa?

A neobrátil-li se většinou chrám – „dům modlitby“ – v dům obchodní, jak hněvivě vyčítal Pán izraelskému národu, když vyhnal kupčíky z chrámu?

A tu tedy k našemu usvědčení evangelium dostalo se na tržiště, na kramářský pult, jako balicí papír.

Tyto umačkané a zašpiněné drahocenné relikvie chovám dosud jako smutnou a přesvědčivou památku na to, že sv. evangelium je nutno nejenom rozšiřovat jako knihu, ale že je třeba je lidu i objasňovat. Zde opět má pravdu Dostojevskij, který říká ústy Zosimovými: „Vysvětlujte lidu evangelium ustavičně.“

„Záhuba hrozí lidu bez slova Božího,“ a obzvláště bez porozumění mu a přijetí ho celým srdcem.

„A není-li Boha, pak je vše dovoleno,“ takový je náš ruský závěr dovedený až do konce.

Tady se také uskutečnil prorocký verš z Běsů Dostojevského:

Jdou, jdou mužici,

nesou sekery,

cosi to strašného bude…

Zde je jedna z úžasných scén, ve které padl žertvou jeden z mých přátel, inženýr D.

Bylo to v Tambovské gubernii.

Dům nějakého statkáře byl obsazen rozzlobeným davem, který chtěl upálit statkáře v jeho vlastním sídle.

Tu se objevil cestou můj přítel, jedoucí spolu se svým známým, mladíkem A. Inženýr začal chlácholit dav. Toto domlouvání dalo statkáři možnost se zachránit, ale oba nově příchozí stálo život.

Rozvzteklení provokatéři především rozdrtili křemenem hlavu mladíka A. Potom začali bít inženýra. Dal se na útěk. Kdosi ho dohnal a probodl ho zezadu železnými vidlemi. S tímto strašným železem v zádech, zalévaje se krví, vyskočil na okno. Dostihli ho. Poznal, že smrt je nevyhnutelná.

„Miláčkové, dovolte mi naposled k Bohu se pomodlit,“ zasténal mučedník. Jeho tvář byla zohavena, zuby vyražené. Dav utichl. On klečel na kolenou uprostřed lidu a modlil se, horlivě se křižuje. „A teď se mnou dělejte, co chcete.“

Sotvaže skončil modlitbu, navlékli mu na šíji provaz a vlekli ho k říčce. Hodili ho do vody, ale on se stále vynořoval. Nakonec po velikém úsilí ho utopili.

Byl to vzácný člověk, duše křišťálově čisté, jemný, tichý, umějící i svým milovaným promluvit do svědomí a připravený „položit svou duši za své přátele“.

Jak svatá Rus náhle se stala nesvatou, a jak národ „bohonosný“ stal se (podle vyjádření jednoho moudrého člověka, znalce ruského života) čertonosným?

Což skutečně tak povrchní to bylo pozlátko?

Proč se Rus ukázala jenom jako pozlátkové zlato, které smyly první proudy revoluční bouře?

Brzy jsem uslyšel rozřešení z úst samotného ruského sedláka-rudogvardějce. Avšak o tom níže.

Náboženská žízeň

Hyne národ bez slova Božího,
neboť žízní duše jeho slova.

Dostojevskij

Vrátiv se jednou večer domů po návštěvě u anarchistů, našel jsem na svém stole psaní, spěšně mne vyzývající do Tuly, abych tam pronesl přednášku. Bylo nutné jet v tentýž večer, poněvadž sál byl pronajatý na zítřek.

Pospíšil jsem na kurské nádraží. U pokladny stála dlouhá řada. Přistoupil ke mně jakýsi pán, nabízeje mi, abych od něho překoupil jízdenku (protože prý ji nepotřebuje). Choval jsem se nedůvěřivě, obávaje se o platnost lístku, ale přece jsem jej vzal, a dobře jsem udělal – neboť, jak se potom ukázalo, toho dne do Tuly více jízdenek neprodávali.

Jízda byla velmi nepohodlná. Muselo se stát na chodbičce s rozbitým oknem. Byl mráz, dul řezavý vítr. Bylo před námi sedm hodin cesty, a to v noci. Z únavy i touhy ukrýt se před větrem spustil jsem se na podlahu (měl jsem místo právě u otevřeného okna) a sedl jsem si mezi vojenské boty, neboť celá chodbička byla nabita rudogvardějci.

Každý z nich po řadě přidržoval u rozbitého okna veliký hrubý pytel jako ochranu před chladným větrem.

Jeden z vojáků chlubil se loupežemi a vraždami, kterých se účastnil ve dnech revoluce.

Nevydržel jsem to, vstal jsem ze svého koutu a otázal jsem se vypravěče: „Což Kristus v evangeliu učil tak dělat?“

„A cožpak jsme my je četli? My jenom desku evangelia líbali… A co je v něm psáno, to neznáme.“

Samozřejmě, že „hyne národ bez slova Božího.“

V těchto otevřených slovech skrývá se rozřešení i ruského ateismu i mravního zdivočení – v plné míře, v jejich značné části. O tom jsem přemýšlel, spouštěje se zase do svého kouta na dně chodbičky.

Za nějakou chvíli mé myšlenky byly přervány: „Soudruhu, vstávej, je na tobě řada držet pytel.“

Vstal jsem a přitlačuje pytel lokty, přiklonil jsem se k rámu. Ukrutný vítr dral se skulinami a nemilosrdně mne mrazil.

Tu je tedy Tula. Typická pro staroruská města tvrz s chrámem a zubatými zdmi.

Známá zbrojovka, pracující jako dříve.

Zde jsem konal přednášky pro gymnazijní mládež.

Za nějaký čas za týmž účelem byl jsem pozván do Rjazaně, do „Domu mládeže“.

Zde jsem přednášel několikrát v přeplněném sále.

Bylo vidět, že mládež cítí se být na rozcestí a že usiluje mezi množstvím hesel a výzev najít pravou cestu. Pro ni obzvláště jsem zpracoval několik přednášek: Mládí a touha po činu, Duše mládeže, Nový řád a mravní úkoly mládeže apod.

Jediné, co může učinit mládeži zadost, řekl jsem, je překrásné působení v životě, tj. čin.

Bez něho život byl by leda „nehybným pohybem“.

Náboženství bez skutku je náboženstvím stáří.

Čin bez náboženství je neuskutečnitelný.

Položil jsem mládeži dvě otázky: 1) Činí-li jí zadost Kristova výzva k činu obětující se lásky? 2) Potřebuje-li mládež blahou zvěst evangelia o Kristu jako zdroji tvůrčí síly?

Jinými slovy – „potřebuje-li pták křídla?“

Snažil jsem se mluvit k nim jejich vlastním jazykem, například, uváděje slova z jednoho studentského dopisu, který jsem obdržel: „Strašné je ztratit mládí!“ Zatímco učení Kristovo – je evangeliem věčného mládí.

Ten, kdo stráví své mládí pro sebe, ztrácí je – a někdy, ohlížeje se na svou minulost, s jejími světlými vzněty, bude prožívat turgeněvovský stesk: „Jak krásné, jak svěží byly růže!“

Ale ten, kdo oddá své mládí Kristu, ten je zase najde, ten postihne tajemství věčné jarosti, nadšení a tvůrčí síly. Mládí Kristu! A to co nejdříve, dokud je duše přístupná všemu vznešenému a krásnému.

„Hleď, aby den přinášení obětí nesklonil se k večeru, dříve než uspěješ položit svůj dar na oltář.“ (Thákur)

Nový řád, odstranivší staré vnější autority, staví před mládež nové úkoly: ponechána sama sobě potřebuje více než kdykoliv dopracovat se duchovní sebekázně a mravní sebeobrany proti zhoubným vlivům světa.

Mládež pozorně naslouchala výzvám evangelia. Utvořily se kroužky pro učení se evangeliu a praktické, činné provádění slibů služby, lásky a čistoty v životě.

Dostal jsem mnoho dopisů od mládeže – bylo v nich mnoho ušlechtilého mladického idealismu. Ale také zazněly tóny pochybnosti, hledání, někdy zoufalství.

Jeden z těchto dopisů postihl zvláštní osud.

Nějaký mladík – student – psal mně o svých náboženských pochybnostech a prosil o radu, jak je překonat.

Jaké však byly jeho údiv a rozčarování, když obdržel na toto psaní odpověď (s podpisem mé rodiny) následujícího obsahu: „Milý příteli, cožpak vy věříte, že já upřímně kážu náboženství? Já to dělám jen proto, že mně dobře platí…“

Ještě štěstí, že hoch ukázal toto psaní oné dámě (dobře mne znající), která mu poradila, aby mně napsal.

Tehdy se všechno vyjasnilo. Jeho dopis byl kýmsi zadržen a tento zlý šprýmař pokusil se padělat moji odpověď. Ale „není ničeho tajného, co by nebylo zjeveno“.

Brzy nato byl jsem pozván ke čtení přednášky do gubernského města Vladimiru od kulturně-osvětového oddělení místního výkonného komitétu. (V tomto městě přednášel jsem jednou ještě v roce 1916 a nyní moji známí zasloužili se o toto pozvání.)

Vypravil jsem se tam s jedním studentem.

Po příjezdu náhle jsme narazili na překážky.

Vychází najevo, že pod vlivem jednoho vychovatele-materialisty přednáška byla odřeknuta.

„Proč jste nám to nesdělili? Přijeli jsme zbytečně.“

„Neměli jsme čas.“

Ale – vše se obrátilo k lepšímu.

Rozhodneme se pokusit se přese všechno uspořádat přednášku, třeba v jiné místnosti (původně Ispolkom [= výkonný komitét] určil pro ni Národní dům).

Naše známá, místní obyvatelka, vypravila se hledat sál. My dva jsme padli na kolena a prosili pomoc od Boha. Brzo se dáma vrátila oznamujíc, že pro přednášku je nám propůjčeno nádražní skladiště.

Dali jsme se do díla. Napsali jsme modrou tužkou oznámení (se záhlavím Evangelium a svoboda), uvařili jsme z mouky lepidlo a vyšli na hlavní ulici.

Student nese nádobu s lepidlem a hrst oznámení, já ho doprovázím.

Zastavíme se u prvého sloupu na vyhlášky. Můj kolega mlčky, flegmaticky a pomalu natírá místo lepidlem… Kolemjdoucí se zastavují. Mlčky se zvědavostí vyčkávají – jaká to vyhláška bude nalepena.

Hlouček se zvětšuje. Jdeme dále. Opět zvědavci. Nikdo se neptá na povolení.

Večer v sedm hodin jdeme do skladiště.

Tam už dříve museli postavit stolek k prodeji lístků.

Ale v sále najdeme neočekávaný obraz. Byl přeplněn. Stoly i lavice v sále byly zaplaveny nahrnuvším se zástupem.

Lidé hromadili se i na pódiu.

Přede mnou bylo moře hlav.

Kupa lístků s otázkami rostla přede mnou na stolku. (Pravidelné otázky: Je nějaký Bůh? Věříte v ostatky? Kdo napsal evangelium? Je nějaký posmrtný život? Věříte v zázraky?)

Po přednášce byla živá beseda.

Druhého dne v místním časopise objevila se poznámka s vyjádřením vděčnosti za populární vyložení evangelických pravd, tak nezbytných v naší nepokojné, kritické době. Tak „Bůh otevřel nám dvéře pro slovo“ i v tomto případě.

Buď tu, nebo jinou překážku před přednáškou nacházel jsem pravidelně.

Potvrdilo se to brzy ještě v jednom případě – a zejména v době návštěvy malého starého ruského městečka Vladimirské gubernie – Jurjeva Polského, kam mne pozvali známí.

Po příjezdu zamýšlel jsem vylepit na ulicích prohlášení čistě náboženského rázu, které jsem si sestavil ještě na počátku revoluce: v něm se ruský národ vyzýval k pokojné práci a vzájemnému sjednocení v duchu evangelia ve jménu Kristovu.

Sotva jsem nalepil několik těchto lístků – když náhle přijde ke mně „vojenská osoba“.

„Copak to tu lepíte? A máte povolení? Kdo jste? Odkud?“

Vyzval mne, abych šel s ním do Ispolkomu (= výkonného komitétu). Tam se právě konala úřední schůze – seděli tam prostí ruští lidé z měšťanů i dělníků. Chovali se ke mně ne s hrůzou, ale se zvědavostí.

Prosím je, aby mne pustili, poněvadž mám přednášku. To nebylo nic platné. Ukázalo se, že jsem zadržen. Sedím hodinu, dvě. Konečně vedral se na zasedání můj známý lékař, který se podílel na mém pozvání z Moskvy. Vysvětlí se, kdo jsem – a milostivě mne propouštějí.

Pravdu má Dostojevskij nejenom, když říká: „Hyne národ bez slova Božího“ – ale i v druhé polovici tohoto znamenitého výroku: „neboť žízní duše po jeho slovu i přijetí všeho krásného.“

Toho další důkaz jsem viděl v ruském Manchesteru – v Ivanově Vozněsenském.

Pro přednášku bylo najato městské divadlo.

Když jsem tam přišel, uviděl jsem ohromnou řadu lidí na náměstí – to si kupovali vstupenky. Celé divadlo s tisícem míst bylo naplněno.

Během diskuze vystoupil proslulý sběratel a vlastník místního znamenitého muzea Burylin.

Obrátil se k mládeži s krátkým svědectvím o Bohu: „Zde v předešlém roce jeden mladík spáchal sebevraždu, zanechav zápisek: Není-li Bůh, nestojí za to žít. Je to smutný, ale přesvědčivý důkaz ve prospěch nezbytnosti víry,“ řekl.

K závěru pozval jsem ty, kdo by chtěli přijít druhý den, na zvláštní schůzi za účelem bližšího výkladu otázky evangelia. Zamýšleli jsme použít k tomu jednu z divadelních místností, čekajíce 50–100 lidí.

Jaké však bylo naše překvapení, když jsem uviděl druhého dne opět plný divadelní sál (ačkoliv již ne tak nabitý, jako večer předtím).

Zatím jsem se odhodlal přečíst nyní ne přednášku, ale jednu kapitolu proroka Izaiáše.

„Ej, všickni žízniví, pojďte k vodám, i vy, kteříž nemáte žádných peněz, pojďte, kupujte a jezte. Nejsouť zajisté myšlení má jako myšlení vaše ani cesty vaše jako cesty mé, praví Hospodin. Ale jakož vyšší jsou nebesa než země, tak převyšují cesty mé cesty vaše.“

V jiné době bylo by to podivné vystoupit s Biblí na divadelním jevišti. Připomenul jsem to. „My často měníme chrám na divadlo – ale vlastně je třeba divadlo obrátit v chrám. A jistě revoluce ducha k tomu přivede a již přivádí. Hmotná revoluce nemůže nás uspokojit – je ještě třeba přetvoření ducha. Viděl jsem u vás na ulicích studně; u každé stojí ikona, patrně pro posvěcení vody. Ale byl kdysi den na zemi, kdy u jedné studny v Palestině seděl sám Kristus – a On zval lidskou duši k ukojení její duchovní žízně vodou živou… ‚Každý, kdož pije vodu tuto, žízniti bude opět. Ale kdož by se napil vody té, kterouž já dám jemu, nežíznil by na věky, ale voda ta, kterouž já dám jemu, bude v něm studnicí vody prýštící se k životu věčnému.‘“

Tamtéž byla ohlášena zvláštní přednáška pro mládež. Dovolili nám sejít se v sále ženského gymnázia.

Jenomže v době přednášky bylo shromážděným oznámeno, že v gymnazijní budově konat se nemůže „z důvodu karantény“. Mezitím houf účastníků vzrostl do úctyhodných rozměrů (bylo to na pět set lidí). Začaly se dávat různé návrhy. Výsledek byl, že se dohodli na jakémsi klubu a šli tam celým průvodem. Byl to zvláštní průvod mládeže po ulicích – v takové době, a to ještě v tak ohromném dělnickém středisku.

Přišli k budově, ale i tu jsou překážky – je třeba získat povolení. Vyjednává se telefonicky. Ale dav mládeže lávou hrne se po schodech, zaplavuje sál. Šum, hlomoz, jako obyčejně bývá mezi mládeží a výrostky. Stojí těsně kolem mne – mluvím téměř do tváří. Vyjadřuji své myšlenky na téma: Odpovídá-li evangelium požadavkům mládeže?

Věřil jsem a věřím, že ruská mládež má hlubokou, zpytavou duši, dychtící po celosti života, jak to vyjadřuje u Dostojevského Aleša Karamazov: „Jít za Kristem neznamená chodit na mši, a oddat vše Kristu neznamená dát dva ruble chudým.“

Mně se vždycky zdálo, že zejména k mládeži především obrací se evangelium, v každém případě k lidem duchem mladým, schopným snít i odvažovat se, trpět i toužit, umějícím přímo hledět k slunci, zatímco lidé duší staří dávají přednost polosvitu měšťáckých ideálů sytosti a domýšlivosti.

„Ó mládí, ty máš orlí sílu létat!“ (Mickiewicz)

U anarchistů

Anarchismus je jeden z příznačných prvků ruské duše, neboť bezvládí, nespoutanost i vytržení odjakživa jsou jí příbuzné a blízké.

Vymaněna ze státní disciplíny, národní duše má dvě východiska: buď padá dolů, v podúroveň prvotního, bezuzdného divocha (tato nezvládnutelná živelnost, barbarství, svoboda bez pořádku); nebo se povznáší vzhůru, nad stát, z vlády nutnosti ve vládu kladné, tvůrčí svobody, vládu milosti – zde státu není třeba, pokud v duši vládne Bůh.

Jedenkrát, na jaře roku 1917, procházeje ulicemi poltavskými, střetl jsem se s agitátory, kteří s pokladničkami vybírali peníze ve prospěch kterési socialistické strany. Odmítl jsem přispět odvolávaje se na to, že k této straně nenáležím.

„K jakéže vy straně náležíte, soudruhu?“

„Teokratický anarchista,“ prohodil jsem položertem.

„Cože, co? To je už zas něco nového?“

„Stát vůbec nebude potřeba, až lidská autorita přenechá místo Bohu…“

Pozasmáli se a odešli ode mne.

A skutečně, není to snad správné říci, že „nejlepší politika je tam, kde není žádná politika“, kde myšlenky, city i skutky člověka řídí Vyšší Absolutní Bytost?

Činnost anarchistů nápadně oživla v zimě 1917–18 v Moskvě. Navštívil jsem některá jejich ideová ústředí, touže se blíže seznámit s náhledy vůdců tohoto hnutí.

Jedno z těchto ústředí nalézalo se v budově Kupeckého klubu, na Malé Dmitrovce, nedaleko kláštera Utrpení Páně. Veliký šerý dům. Široké tmavé schodiště, temnavý sál.

Mladý anarchista v občanském obleku s ručnicí na rameni (vojín Černé gardy) uvádí mne k mladému bledému člověku sedícímu za stolem. Jeho veliké oči jiskří jako uhly. Má jméno, že nemůže být přiléhavějšího: Lev Černý. Naseděl se v žalářích za carského režimu, a nyní je také jednou u vlády. Krátkými větami udílí rozkazy.

„Vy tam, vy půjdete s podvratným oddílem.“

„A kdo jste vy? Chcete vstoupit do Černé gardy? Máte doporučení? Cože? Tohle je, soudruhu, pro nás nedostatečné.“

Ochotně beseduje se mnou, rozvíjeje své názory o svobodě, o silné osobnosti. Ze všeho to vane tak jako z černé vlajky třepetající se tam na ulici – jako z temné, zející, bezedné smrti, šklebící se z očních důlků lebky.

Smutno, smutno, jak na hřbitově! Je tak líto těchto mladých lidí, jejichž duše jsou otráveny jedem smrti. Trpěli mnoho a prosákli zlobou, nevidíce světa – ale duše se mučí ve spárech nesvobody, v nelítostných okovech „svatého zákona železné mříže“.

„Těsno orlu v kleci.“ A není-li sil osvobodit se, tedy aspoň pokusit se na kusy rozdrtit úderem mohutného vzletu nenáviděné železné pruty! A rázem složit svou bujnou hlavu.

Lépe umřít za svobodu, než se trápit v otroctví.

Ale ještě lépe je žít v radostné, tvůrčí svobodě – bez Boha je nedostupná člověku. Což nám nepřinesl Kristus evangelium svobody? „Poznáte pravdu – a pravda vás vysvobodí.“

„Každý, kdož činí hřích, otrokem jest hřícha… jestliže vás Syn osvobodí, právě svobodni budete.“

Na má slova Lev Černý usmál se měkkým, smutným úsměvem…

V náboženství nevěří, ačkoli si i váží upřímné, svobodné víry. Ach, jemu je známo leda náboženství bohoslužby, ale neznáma svoboda synovství Božího.

Při loučení zavede mne ke správci propagačního oddělení a tam mne vybaví anarchistickou literaturou.

Se zájmem vyslechne mé pozvání k náboženským shromážděním, vyslovuje s nimi souhlas již proto, že jsou svobodná.

*

O něco později, jda Psím náměstím u Arbatu kolem krásného sídla bývalého srbského vyslanectví, četl jsem na něm nápis:

„Svaz rozhodných socialistů.“

Vejdu. Je to opět sekce anarchistů. Ochotně mi dají objasnění, co se týče této frakce.

Sedí za stolem a pijí čaj.

Žijí v začátcích komuny, přičemž pro potřeby strany provádějí se vyvlastnění skladišť na písemný rozkaz výboru.

Uvedou mne do malé místnosti. Tu se naskýtá obraz dost strašný. Je to pracovna jednoho z „rozhodných“, který zvlášť přijel ze zahraničí, tropického Maura: on sám krasavec, bronzové tváře, černé vlasy a veliké veselé oči – stojí u stolu a plní bomby s tak spokojeným vzezřením, jako by stůl před ním byl zavalen ne strašnými nástroji smrti, ale brambory nebo artyčoky (některé bomby připomínají svým tvarem plody tohoto druhu). Však věru, jen jediný nepozorný pohyb – a všechno kolem bylo by smeteno orkánem zkázy!

Slovo o křesťanství vyslechli ochotně, neboť v něm tušili také protest ducha proti hmotě, svobody proti nátlaku. Podle jejich slov rozcházíme se s nimi pouze ve způsobech dosažení svobody osobnosti.

Těše se jejich srdečnému pozvání, zašel jsem ještě jednou do tohoto klubu „rozhodných socialistů“.

Tentokrát bylo cítit u všech jakousi nervozitu, jistě se připravovali k něčemu rozhodnému. Přijali mne suše, ba někteří i podezíravě. Svěřili mne jakémusi Rumunu a on mne dovedl nahoru.

Vidím, že mi nedůvěřuje a za mého hovoru pronikavě mne pozoruje.

Náhle vyjme malý niklový revolver, položí jej na stůl, a poklepav na něj rukou s chladnou spokojeností, energicky mi říká: „Účel vašeho příchodu, soudruhu?“

„Účel – tu ho máte,“ rozhodl jsem se odvětit slovní hříčkou, abych rozptýlil jeho nevlídnost.

Vsunuv ruku do záňadří (teprve potom jsem poznal, jaké bylo nebezpečí v tomto gestu) podal jsem mu brožuru – Účel křesťanských studentských kroužků.

Listoval v brožurce.

„Vaši soudruzi,“ říkám, „pozvali mne, abych zašel pohovořit o našem kroužku… Vzal jsem s sebou naši literaturu.“

„Vidíte, právě je nevhodný čas… Prožíváme velice vážný okamžik.“

„Ale tohle je zajímavá věc,“ tvrdím, ukazuje na revolver, který má vzhled malého niklového zapalovače.

„Ano, zajímavá… Střílí na dvě stě kroků přesně. Chcete – postavte se, já vás vezmu…,“ řekl položertem, polo výhrůžně.

„Ne, už vám i tak věřím.“

Vůbec jsem pozoroval, že náš rozhovor téměř klouže po ostří břitvy: řekneš jedno nepozorné slovo – a rázem se obrátíš ze spolubesedníka v nepřítele, ve špiona, s nímž třeba hovořit leda prostřednictvím ocelové hlavně.

Ukázalo se, že předešlé noci byla nařízena sovětskou vládou generální šťára na anarchisty v Moskvě.

Ještě toho večera odjel jsem z Moskvy do Tuly, abych tam konal přednášku.

Po návratu jsem poznal, že všech devatenáct budov obsazených anarchisty bylo rozstříleno.

Na šeré, velkolepé fasádě Kupeckého klubu zely načervenalé díry od dělové palby: sesypala se štukatura a na okrajích proražených otvorů čouhal pruh cihel, rezavě tmavohnědý, jakoby zaplavený krví.

Vzpomněl jsem na své spolubesedníky. Kde asi jsou? A jsou-li živi?

Oné noci (na 13. dubna 1918) vrhali bomby, „s hlavami si hráli“, jako bujná cháska národního hrdiny z bylin, Vasky Buslajeva.

Žeň revoluce

Revoluce postupně zažívala své jaro – a vstupovala do drsného pásma.

Široký rozmach, čistě ruská štědrost a utopismus projevovaly se z počátku v mnohých nepraktických krocích. Byly např. zrušeny poštovní poplatky, dokonce i za jízdu na železnicích.

Ale „peníze mají rády účtování“ a časem naivní idealismus ustoupil reálnosti. Proto jsem říkal tehdy v žertu, že do revoluce vstup je bezplatný, ale východ z ní že se platí.

18. února 1918 v Moskvě nad chrámem Spasitelovým bylo vidět zvláštní světelný úkaz: paprsky zapadajícího slunce zobrazovaly kříž. Bylo to zaznamenáno v novinách.

Lid viděl v tom znamení. Rusko jistotně vzalo na sebe kříž převelikého světového převratu. A nesvrhlo jej, ale uneslo a dále nese, aby uvnitř prožilo až do konce strádání a hlad i epidemii a duchovní zhroucení.

Asi roku 1910 šel jsem v Jaroslavlji s procesím. V zástupu byl poutník v železných řetězech, s železnou čapkou obšitou suknem a s těžkou železnou palicí. Vyprávěl mi svou historii. Byl kupcem v Moskvě a v mládí mnoho hřešil. Potom smrtelně onemocněl a dal slib, jestliže se uzdraví, že bude putovat s řetězy na svatá místa. Ve Velikém Rostově jakýsi starec Josif žehnal mu k tomuto skutku. Byl to statný pěkný člověk, pětatřicetiletý, s tenkým orlím nosem, s dlouhými černými kadeřemi, s opálenou a větry ošlehanou tmavohnědou tváří a hluboko zapadlýma, černýma, planoucíma očima.

„Co je podle vašeho soudu to nejhlavnější v životě?“ ptal jsem se ho.

„Vše přetrpět – to je hlavní,“ odpověděl mi.

(„Kdo vytrvá až do konce, spasen bude,“ tak to zní v evangeliu.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Z boje o náboženství v sovětském Rusku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.