Přeložil:

JIŘÍ CHODIL

Fiona Valpy: Kam včely chodí spát

Vydání první

Copyright © 2018 by Fiona Valpy

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2396. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Beekeeper’s Promise vydaného

nakladatelstvím Lake Union Publishing, Seattle v roce 2018

Český překlad © 2020 Jiří Chodil

Odpovědná redaktorka Dana Chodilová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2020 Martina Černá

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1481-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1482-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Fiona Valpy

Kam včely chodí spát

Mé přítelkyni Michèle – s láskou.

Běžte do polí a do zahrad a poznávejte, že je radostí pro včelu sbírat z květů sladký med. Stejně tak je ale radostí pro květ dávat svou sladkost včele. Pro včelu je totiž květina zdrojem života. A pro květ je včela poslem lásky.

KAHLIL GIBRAN:

VĚŠTEC

Včela provádí „krouživý tanec“, čímž svým družkám v úlu sděluje, jakým směrem a jak daleko se nachází nový zdroj potravy. Opisuje ve vzduchu osmičky, létá v půlkruzích po směru hodinových ručiček, potom letí přímým směrem… a nakonec opisuje půlkruhy proti směru hodinových ručiček. V zimě včely přestanou shánět potravu, místo toho se naměstnají do velkého chumlu, v jehož středu je královna. Aniž by pohnuly křídly, rychle napínají a zase uvolňují svaly, jež normálně používají k létání, rychle jimi „chvějí“, čímž vytvářejí teplo.

RICHARD JONES A SHARON SWEENEYOVÁ-LYNCHOVÁ:

VČELAŘOVA BIBLE

ČÁST PRVNÍ

Eliane, 2017

Věděla, že to bude její poslední léto. Ani teplé pozdně jarní sluníčko, jehož paprsky ji něžně hladily, nedokázalo už odehnat tu tíživou únavu, která se jí v těchto dnech poznenáhlu vkrádala do kostí. Bylo to už tolik let! Téměř sto. Pohlédla na kopec, směrem k malému hřbitovu za vinicemi, kde odpočívali její milovaní. Čekali. Čekali, až se k nim připojí a ulehne vedle nich.

Včela-dělnice, jedna z prvních, jež se tohoto jasného rána vypravily z úlu, vykroužila ve vzduchu strmou spirálu, aby se zorientovala, kde se skrývá nektar, jejž vycítila v zahradě plné květin. „I tobě dobré ráno.“ Usmála se. „Nedělej si s tím těžkou hlavu, děvče. Ještě neodcházím. Vím, že je ještě třeba něco udělat. “

Na zem vedle nabílených úlů položila košík plný rámečků a spustila si závoj ze širokého klobouku přes hlavu a ramena. Otevřela první úl, opatrně zvedla jeho zešikmenou střechu a ohnula se, aby lépe viděla na trubce, kypící a bzučící masu těl tisknoucích se okolo královny. Zásoby medu jim na zimu stačily a kolonie se už začala rozrůstat.

Umístila nové rámečky do úlu a upevnila je nad hromadou včel. „Tady máte – ať máte kam se nastěhovat,“ řekla jim. „A kam dát letošní med.“

Metodicky postupovala od jednoho úlu ke druhému. Když skončila, zastavila se a narovnala si záda, rozbolavělá od toho, jak musela zvedat víka úlů a vkládat do nich rámečky. Pohlédla do filigránského síťoví listí akátů, vrhajícího tančící šmouhy stínů na úly. Každý den teď na stromech přibývalo bílých květů, jejich záplava obalila větve stříbrem, z něhož včely pily ten nejsladší nektar, jaký jenom mohl být. A sklenice s akátovým medem byly pak jako lahve plné léta – sladké a zlaté. Šampaňské mezi medy.

Usmála se pro sebe. Ano, byla těch let celá dlouhá řada.

Ale jenom v jednom z nich dostala dar…

Abi, 2017

Ztratila jsem se. Úplně! Ztratila jsem se ve Francii, přesně jak se to zpívá v té přiblblé písničce, kterou, jak jsem se tak plahočila po cestě, ne a ne dostat z hlavy. Na chvíli jsem se zastavila, abych si otřela obličej okrajem trika, to bylo ale od potu také tak mokré, že by se dalo ždímat. Cesta vedla podél hřebenu prudce spadajícího dolů a musela jsem si přiznat, že když už se člověk musí někde ztratit, není tohle místo vůbec špatné. Krajina přede mnou připomínala přikrývku sešitou z malých kousků zelených a zlatých hadříků políček, sem tam proložených temným sametem zalesněných remízků. A vše to protkávala hedvábná stužka řeky, kroutící se po dně údolí táhnoucího se pode mnou.

Klid, mír a k tomu pálící francouzské slunce. Vlastně to bylo přesně to, co jsem si představovala, když jsme se s Pru zapisovaly na odpočinkový kurz jógy. „Koukni se, Abi, právě tohle potřebuješ.“ Zamávala na mě lesklým letáčkem, když jsme si po pravidelné čtvrteční večerní lekci rolovaly cvičební podložky a obouvaly se. „Jarní víkend plný jógy, meditace a zaměření se do vlastního nitra, a to všechno v srdci francouzského venkova,“ deklamovala.

Nepovažovala jsem za nutné ji upozorňovat na to, že za posledních pár roků jsem byla schopná maximálně tak jednou za čas vylézt z bytu, a když jsem o tom tak uvažovala, vrcholem mých fyzických aktivit bylo, že jsem v několika uplynulých měsících zvládla dojít na jógu a zase se vrátit zpátky. Nepočítala jsem samozřejmě návštěvy v nemocnici, kde se mě fyzioterapeuti a psychologové pokoušeli sestavit z těch kousků, na něž jsem byla rozbitá, zase nějak dohromady.

Takový pobyt někde na klidném místě – to bylo ale něco, co mě dost lákalo. Francii jsem navíc vždycky milovala. No dobře, byla to spíše duchovní než jakákoliv jiná láska. Nikdy jsem totiž nedala dohromady tolik volného času na to, abych se tam vypravila – tam, nebo kamkoliv jinam do ciziny, když už se na to ptáte. Ale ve škole byla francouzština můj nejoblíbenější předmět. Na tom světě, v němž maman, papa a Marie-Claude, mí staří dobří známí ze stránek učebnice, žijí své klidné a uspořádané životy, bylo něco bezpečného. A taky mi bylo jasné, že pokud opravdu chci začít zase normálně žít a existovat, musím vynaložit více úsilí. Musím opustit svou ulitu. A jestli se na cesty vydám s Pru, uvažovala jsem, bude to pro mě mnohem jednodušší. Byla to vždycky fajn parťačka a dokázala věci zorganizovat, takže všechno fungovalo jako dobře namazaný hodinový stroj. Daly jsme se dohromady nad šálky se skořicovým chaiem, na nějž jsme spolu začaly chodit vždycky po lekcích jógy. Pru se k naší skupině připojila, aby překonala trauma, které jí způsobil její rozvod. Byla s ní legrace, ale neměla ve zvyku neustále mluvit a mluvit a mluvit, což by mi lezlo na nervy, takže jsem usoudila, že by byla dobrá společnice na cesty, a souhlasila jsem. Ještě týž večer nás obě na ten kurz přihlásila a rezervovala nám letenky, čímž mi efektivně zničila ústupovou cestu – po níž jsem zoufale zatoužila v okamžiku, kdy mně zavolala s tím, že všechno platí a funguje.

Tak to končí, když se někdo rozhodne být spontánní, uvažovala jsem teď a pomalu se vlekla dál po rozpáleném asfaltu silnice. Z toho nikdy nic dobrého nevzejde. Neměla jsem tušení, kde jsem, prostě jsem odešla z jogínského centra a plahočila se mezi vinicemi – pokud to chcete vědět, jedna vinice vypadá úplně stejně jako druhá. Ano, kdesi hluboko v sobě jsem si musela připustit, že je krásné, jak se zlaté sluneční paprsky proplétají mezi čerstvě zelenými lístky obrůstajícími drsné a mrtvě vypadající dřevo kmínků.

Odmítala jsem se ale potěšením z krásy okolo sebe odpoutat od základního pocitu, který jsem měla – a to byl vztek. Nesměla jsem se ho vzdát. Chtěla a potřebovala jsem mít zlost na Pru – za to, že mě takhle opustila. Bylo důležité, abych se s tím pocitem ještě nějakou chvíli mazlila, nechala ho v sobě doutnat a kypět. Můj psychoterapeut by měl ze mě radost. Pořád do omrzení opakoval, že vztek je součástí procesu uzdravování. Aspoň jsem totiž něco cítila. A ať si je to dobré, nebo špatné, vždycky je to lepší než necítit nic.

Ale zpátky k ideálům vnitřního klidu a osvícení, jak o nich psali v brožuře, kterou nám na kurzu rozdávali, a slibovali, že jich díky nim dosáhneme. Postoupila jsem ve svých úvahách dál. Ve skutečnosti jsem věděla, že Pru nemůžu vinit z ničeho. Většina lidí by po takové příležitosti – a mohla by být jenom z poloviny tak skvělá – skočila taky, a ani chvíli by se nerozmýšlela. Představa vany plné teplé vody a pohodlné postele – navíc s bonusem pružného a mužného Holanďana uvnitř (té vany a postele) – byla příliš lákavá. Jenom jsem žárlila.

I tak jsem ale měla právo mít na ni vztek!

Potkala se s ním hned druhý den, zrovna když po obědě stála ve frontě na záchod. Ne, nemarnila čas, ta naše Prudence – na to, že by měla být aspoň podle jména pruderní a rozvážná. Hned mi oznámila, že cítí, že je s ním spojená trvalým poutem. „Jsme spřízněné duše,“ vysvětlila mi, když mě konečně našla a kecla si vedle mě na židli.

„A to jsi pochopila z toho, že když zblajznete talíř dušené kořeněné čočky, musíte oba na hajzlík? To moc oduševněle nepůsobí,“ odsekla jsem jí a bylo mi fuk, jak to vyzní.

Ona mě ale stejně ignorovala a dál si mlela svou: „Už si zaplatil pobyt tady vedle v jednom penzionu. To je přece boží! Má tam vířivku a plnou penzi.“

Vzdychla jsem. „Já ti to přeložím. Má plesnivou vybetonovanou sprchu někde v koutě pokoje a padají mu do ní kusy špinavý omítky.“

Do jogínského centra jsme dorazily o tři dny dříve. Když jsme se tam konečně dohrabaly, byl už večer, většina lidí se už zabydlela, obsadila si nejlepší místa, kde postavit stany, a zdálo se, že všichni kromě nás ví, kde co je a jak se kam dostat. Nějaký podržtaška v batikovaném triku nám ukázal plácek, kde jsme si měly postavit vlastní stan. Podle něho to bylo to nejposlednější možné místečko, a kdybych o něm měla říct něco pěkného – tedy o tom místě, ne o tom chlapíkovi – pak to, že odtamtud bylo blízko na záchody. Chvíli to trvalo, nakonec se nám ale stan povedlo postavit, přestože jsme původně neměly tušení, co se dělá s těmi tyčkami. Tedy, zatloukání kolíků… povím vám, že když je chcete dostat do země tvrdé jako beton, hodilo by se onačejší nářadí než gumová palička. Nakonec se ale dobrá věc podařila. Za tři ze čtyř kolíků bych dala ruku do ohně, za ten čtvrtý taky, i když ne tu vlastní, držely i obě hlavní šňůry, takže se zdálo, že to spadnout nemusí. Stejně nefoukal vítr. Počasí bylo skvělé – přinejmenším v tomhle brožura nelhala. V noci bylo docela chladno, ráno ale začalo půdu sluníčko rychle prohřívat a okolo poledního se udělalo pořádné horko.

Najednou jsem skoro vyskočila z kůže. Vedle mě cosi zašustilo a pak jsem uviděla žlutohnědého hada s černou klikatou čarou, jak se plazí ode mě. Had ukrytý v trávě. Dejte si na ně pozor, to jsou ti nejnebezpečnější. Zhluboka jsem se nadechla a zase vydechla, jak mě to učil terapeut. Že prý to pomáhá, když se mně v hlavě rozeznějí sirény na poplach.

Poper se s tím, vybídla jsem se v duchu. Zkus to dostat pod kontrolu, to je základ. Nedovol vzpomínkám, aby tě přemohly. Dej tomu čas. Tyhle věci mi říkali pořád.

Dosáhla jsem vrcholu stoupání a cesta přede mnou se srovnala. Aspoň tedy na chvíli, než se zase rozhodla zamířit nahoru. Zastavila jsem se, abych popadla dech, a zatlačila si pěstí do boku, kde mě tlačila jizva. Znovu jsem vyrazila, tentokrát ale mnohem volnějším tempem. Pohlédla jsem na hodinky. Už bylo po šesté. Takže bylo i po večeři ve společné jídelně v centru, porce rýže a dušené zeleniny byly rozdány a zkonzumovány, na řadu přišel i zákusek v podobě kousku ovoce. Všichni jsme nadšeně procházeli detoxem… Tedy, na to, jak zdravě jsme jedli, tam bylo pozoruhodně mnoho podrážděných lidí s bolestmi hlavy, trpících nadýmáním a páchnoucím dechem. Tolik tedy k té toxicitě! Rozhodně za to ale nemohl pobyt tady, to ani náhodou. No a pokud jde o Pru a jejího Holanďana – ti už se nejspíš na tajňačku přestěhovali do toho jeho luxusního apartmá. Představovala jsem si, jak se teď rozvalují v posteli, popíjejí šampaňské a přikusují k tomu čokoládu.

Šlapala jsem dál a uvažovala o tom, že bych teď za slaninový sendvič klidně i zabila. To tedy nebyla zrovna myšlenka, která by se tak úplně hodila do prostředí jogínského centra, i když na to nejspíš všichni mysleli přinejmenším polovinu té doby, kdy seděli na zemi v meditační pozici a snažili se vyprázdnit svou mysl. Možná jsem takový neznaboh ale jenom já.

Nějak to na mě začalo všechno padat hned ten večer, kdy jsme dorazily. Sotva se nám konečně podařilo postavit stan, byl čas na večeři, a tak jsme se nechaly přílivovou vlnou vyhladovělých rekreačních jogínů odnést do fronty k jídelním stolům. Navzájem jsme se všichni měřili podezíravými pohledy a snažili se navenek vypadat jogínsky a vyrovnaně. Pru se navlékla do jakési podivné kaftanovité věci, která se na hony lišila od toho, co nosila normálně. Po zápase se stanem jsem se cítila špinavá a bylo mi horko. Přesto jsem se ještě pořád nerozhodla svléci svou obvyklou uniformu – tričko a džínsy –, protože jsem oceňovala, že díky ní nejsou vidět nejhorší jizvy, kterými jsem měla poseté ruce a nohy. Cítila jsem ale, jak se mi do odhalených kotníků nad pásky sandálů začínají zakusovat první komáři.

Vrátily jsme se do stanu a  Pru přepadl záchvat smíchu. A to jsem se jenom zeptala, jestli si myslí, že můžeme ty svině zabíjet, nebo jestli tím nějak negativně ovlivníme vlastní karmu. Stejně to byla řečnická otázka, protože jsem už měla v ruce sprej proti hmyzu a vraždila je ve velkém. Pro dobrý spánek cokoliv. Ukázalo se ale, že šance na to, že se dobře vyspím, jsou velmi malé, spíše žádné. Rozhodně tomu nepomáhal vlhký studený vzduch, táhnoucí do stanu, svědící komáří štípance a celou noc se ozývající bouchání dveří záchodu hned vedle našeho stanu. Nad ránem se mně konečně podařilo usnout, ale moc jsem si neodpočinula, protože hned nato začal vedle na statku kokrhat kohout.

Zrovna jsem procházela kolem jakéhosi stavení u cesty, když se ke mně zničehonic rozběhl pes a hystericky štěkal. Znovu jsem málem vyskočila z kůže, nervy se mi rozehrály jako struny a výstražné sirény v hlavě se rozječely naplno. Naštěstí stál mezi mnou a tou štěkající obludou plot. Nic to neměnilo na tom, že jsem se zjevně ocitla na životu nebezpečném místě. Nejdříve jedovatí hadi, potom vzteklí psi.

A aby toho nebylo málo, hned vzápětí jsem si v sandálu strhla puchýř, který se mi udělal na patě. Musela jsem se zastavit a sklonit se, abych si uvolnila pásek boty. Všimla jsem si, jak se mi po setkání tváří tvář s tím hafanem pořád ještě chvějí prsty. Kůži jsem měla rozedřenou až do masa. Bylo mi jasné, že vracet se teď zpátky do jogínského centra bude opravdu zábava. A to jsem pořád neměla ani ponětí o tom, kde jsem, nebo jak daleko to asi zrovna mám. Na návrší u cesty stál vysoký kříž z tepaného železa, tak jsem k němu dokulhala a usadila se do trávy (nejdříve jsem všechno samozřejmě pečlivě zkontrolovala, protože jedno setkání s hadem mi stačilo). Vedle kříže stál ukazatel s nápisem SAINTE-FOY-LA-GRANDE 6 KILOMÈTRES. Hned vedle něj jsem si všimla sloupku s modře natřenou horní částí a s emblémem žluté mušle – vzpomněla jsem si, že je to označení poutnické cesty, o které mi Pru četla hned první den při snídani z průvodce.

Vybavila jsem si něco z toho, o čem se ráno mluvilo ve společenské místnosti, kde jsme měli meditace. Bylo to něco o karmě. O tom, že co uděláš, to se ti vrátí. Jediný způsob, jak jsem si to mohla s Pru vyřídit, bylo to, že jsem se na ni upřeně dívala a říkala si, jak vysoko nad ní morálně čním. Jak to souviselo s karmou, tím si nejsem jistá. Pru se svým Holanďanem seděla na podložkách pár řad přede mnou. Sice mě zvala, abych si šla sednout k nim, zakroutila jsem ale hlavou, jako že ne, nechci. Děkuju pěkně, ale ne. Nestojím o to, abys mě litovala, a už vůbec vám nebudu dělat křena. Usadila jsem se na malé fialové podložce se zkříženýma nohama, na což mé zchromlé koleno zareagovalo hlasitým protestem a hned nato se mi do nohy zabodly tisíce jehliček. Od té nehody už uplynuly dva roky a člověk by řekl, že po všech těch fyzioterapiích a jogínských mučeních to musí být dávno v pořádku. Zavřela jsem oči, abych se nemusela dívat na Pru, která se co pět minut otočila a zářivě se na mě zaculila. Asi se se mnou chtěla udobřit, já se už ale rozhodla, že se tak snadno zviklat nenechám.

Jak dlouho tak ti lidé můžou vydržet sedět nehybně, uvažovala jsem a začala se různě ošívat. A stejně tak se daly do pohybu i mé myšlenky. A to jsem si měla vyprázdnit mysl… Navíc když myšlení bylo to poslední, o co bych stála.

Začalo mně docházet, že asi nebudu ten správný meditační typ. Odpoledne byla na řadě další meditace, tentokrát ale v chůzi. Nechat se NAPLNIT MYŠLENKOU. No pořád lepší než mít hlavu plnou mých obvyklých myšlenek. Pole okolo jogínského centra se zaplnila podivnými postavami, courajícími sem a tam jako zombíci, nepřítomně s doširoka otevřenýma očima se dívajícími před sebe, aby „zachytily tu jedinečnost okamžiku“, jak dostaly za úkol. Prvních pár minut se mi to zdálo být docela fajn, pak jsem ale uviděla Pru a pana Holanďáka, jak se k sobě lepí, a vzala jsem dráhu úzkou cestou mezi stromy. Najednou jsem už prostě nedokázala mezi těmi pomalu se sem a tam vlekoucími mátohami zůstat ani o vteřinu déle.

Když jsem tak utíkala před spolumeditujícími hlouběji do lesa, cítila jsem, jak ze mě více a více všechno padá. Bylo tu chladněji a cítila jsem se bezpečněji, méně vystavená. Už to bylo dost dávno, co jsem naposledy zažila panickou ataku (zabraly léky), předtím jsem k tomu ale měla hodně blízko. Začalo se mi stahovat hrdlo, tížilo mě na prsou a bušilo mi ve spáncích. Takhle samotné se mně okamžitě ulevilo. Nebyla jsem zvyklá mít kolem sebe neustále tolik lidí.

Uvažovala jsem nad tím, kolik mil jsem už mohla urazit. Ukazatel mi v tom pomoci nemohl, protože jsem si stejně neuvědomovala, kolikrát jsem zatočila doleva či doprava. Byla jsem mokrá potem a na patě jsem měla další velký puchýř. Znovu jsem si nohu prohlédla a zjistila, že se mi nad otlačeným místem kůže nalila jako balon plný průzračné tekutiny. Abych se přestala soustředit na tuhle bolest, začala jsem si zuřivě škrábat komáří kousanec na kotníku těsně pod okrajem cvičebních legín, až jsem si ho rozdrápala do krve. Potom jsem se víceméně spokojeně opřela o drsný kámen ukazatele, natáhla jsem před sebe nohy a zadívala se do kraje.

Na všechny strany ode mě se rozprostíraly úhledné vinice, mezi nimiž byly tu a tam rozhozené domky z krémově zbarveného kamene. Ve večerním sluníčku zářily střechy pokryté červenými taškami. Protože jsem byla na hřebeni, občas foukl příjemný větřík. Vděčně jsem zvedla bradu, abych mu dovolila vysušit mi zpocený krk a ochladit rozpálené tváře. Příjemné bylo, že ať už bych se odtud vydala kamkoliv, vždycky bych šla z kopce. A pokud půjdu zpátky stejnou cestou, jakou jsem sem přišla, snad padnu na něco, co mi bude povědomé, nebo dokonce přímo na ukazatel, který mě navede k centru.

Obrátila jsem se tedy a ztuhla jsem hrůzou. Oblohu totiž zaplnily macaté černé bouřkové mraky. Jenom za tu chvíli, co jsem se na ně dívala, se nafoukly a zčernaly ještě více, roztáhly se do výšky a úplně zakryly slunce. Světlo, ještě před chvílí zlaté, dostalo nezdravou fialovou barvu, stejnou, jakou měly mé otlačené nohy. A v mrtvolném tichu, které nastalo, jsem si uvědomila, že chór ptačích hlasů a cvrlikání cikád, které mě doprovázely po celou cestu sem, už před nějakou chvílí umlkly. Jednou rukou jsem se opřela o podstavec ukazatele, druhou se chytila spodku štíhlého kříže a zvedla se, opatrně jsem se pokusila našlápnout na pochroumanou nohu. Měla bych se pohnout a zamířit zpátky, co nejrychleji to půjde, dříve než mě zastihne bouřka.

A právě když jsem se chystala od slov, či lépe od myšlenek přejít k činům, ozval se rachot motoru a kousek ode mě na silnici zastavila bílá dodávka. Otočila jsem se, napůl očekávajíc, že uvidím plešatého Francouze v pletené vestě, za volantem ale seděla žena asi tak mého věku s dlouhými tmavými vlasy sepnutými do úhledného ohonu. „Naskočte si,“ houkla na mě přes bručení motoru a fičení větru, který kde se vzal, tu se vzal a začal měnit prach ležící podél cesty na kapesní tornáda. S obavami jsem pohlédla na mraky – teď už byla celá obloha úplně černá. Mívají v téhle části světa tornáda?

„Šla jsem jenom…“ Otočila jsem se a mávla rukou v neurčitém směru tam, kde podle mého odhadu přibližně mohlo být jogínské centrum.

První velké těžké kapky deště dopadly nejprve do prachu přede mnou a pak už rovnou mně na tvář. Byly studené jako led, takže jsem jenom zalapala po dechu. Stáhla jsem hlavu mezi ramena, zavřela oči, do kterých mi teď stříkaly proudy vody, a poslepu skočila na sedadlo spolujezdce.

„Jsem Sara Cortiniová – ráda vás poznávám,“ představila se mi anglicky (jak to, že vždycky poznají, že nejste Francouz?). „Bydlím kousek odtud.“ Mávla rukou směrem k dalšímu hřebeni, který se už téměř ztrácel v bouři. „Pojedeme se tam schovat, než se to přežene, a pak vás dostaneme domů. Kde tu bydlíte?“

„V jogínském centru. A jmenuju se Abi Howesová.“

Sara přikývla, zařadila rychlost a vyrazila po strmé prašné cestě ve snaze uniknout blížící se bouři. Když konečně zastavila, vyskočily jsme z auta a rozeběhly se v přívalu dešťových kapek, tvrdých, jako by byly z olova, ke dveřím elegantní kamenné budovy. Než jsme se k nim dostaly, stihly jsme promoknout na kůži.

„Co je to za místo?“ dostala jsem ze sebe a v běhu se pokusila alespoň trochu zorientovat ve shluku budov, které obsadily celý vrchol kopce.

Zabouchla za námi dveře, natáhla se pro ručník a podala mi ho, abych si setřela vodu z obličeje a z trika. Teprve pak mi odpověděla.

„Vítejte na zámku Bellevue.“

Eliane, 1938

Slunce začalo stoupat po obloze a chladný vzduch, vznášející se nad hladinou řeky nad jezem, se srážel, takže připomínal mlžný závoj. První sluneční paprsky pozdního léta byly měkké a zlaté jako plody čekající na větvích hrušní a kdouloní, až je někdo utrhne, a zahnaly příkrov černé tmy daleko na západ, zatímco z východu se již hlásilo svítání.

Dveře mlýna se otevřely a ven vyklouzla štíhlá postava. Její bosé nohy bezhlučně pluly rosou nasáklou trávou a zanechávaly za sebou jen sotva viditelné stopy. Aniž by postava vypadla z tempa, zkušeně přeskákala po mechem obrostlých kamenech, tvořících most přes mlýnský náhon, v němž se divoce pěnila voda v bezmocném vzteku z toho, že je omezována úzkým korytem a mlýnským kolem. Eliane, neboť to byla ona, nesla v pravé ruce tři široké dřevěné lišty, levou rukou si přidržovala sukni. Bezpečně přešla na druhou stranu a dorazila až k jezu.

Její otec Gustave, který šel za ní, aby nasbíral dříví na oheň, se zastavil a sledoval dceru, jak přechází řeku na druhou stranu. Plula jako víla – voda jí sice sahala jenom po kotníky, nohy se ale ztrácely v oparu vznášejícím se nad hladinou. Eliane, jež vycítila jeho přítomnost, se ohlédla přes rameno. I na tu dálku vytušila, že se tváří vážně a pochmurně, což teď bylo spíše normou než výjimkou. Gustavea znepokojoval přízrak další hrozící války, která se měla stát metlou lidstva pouhých dvacet let poté, co skončila jedna strašná válka – ta, co se jí říkalo Velká a z níž se domů nevrátil jeho otec.

Zamávala mu dřevěnými latěmi na pozdrav a jeho obličej se aspoň na chvíli poskládal do dříve obvyklé usměvavé podoby.

Když dívka došla na druhou stranu řeky pod akátové stromy, byly úly, jež tam stály, pořád ještě tiché a klidné. Jejich obyvatelé čekali uvnitř, až sluneční paprsky prohřejí vzduch a vylákají je ven. Tiše vytáhla z kapsy zástěry klubko tenkého provázku a přivázala lať na česno úlu, dříve než včely stihly zareagovat. Úly se měly přestěhovat nahoru na kopec, kde měly v koutku chráněné zámecké zahrady, obehnané zdí, přečkat zimu.

Protože Eliane pomáhala v kuchyni zámku Bellevue, měla možnost každý den včely zkontrolovat a v případě, že by zima byla příliš krutá a dlouhá, přidat jim do úlu trochu cukru jako výživu. Když nesměle požádala o to, zda by mohla úly do zahrady přestěhovat, hrabě ochotně souhlasil. Už zjistil, že jeho nová zaměstnankyně si s přírodou rozumí, takže se těšil, že kromě zázraků, které dokázala v kuchyni s bylinkami, a dokonale ustlaných postelí doplní zámeckou tabuli o plástve plné medu. S Elianinou prací byla spokojená i obávaná vládkyně kuchyně paní Boinová, což se dalo vytušit z jejího spokojeného bručení, když každé odpoledne kontrolovala dočista vydrhnutý kuchyňský stůl a sporák.

Jakmile se Eliane vrátila zpátky do temné kuchyně ve mlýně, naplnila malý džbánek vodou, naaranžovala do něj kytici lučních květů a postavila ho doprostřed stolu na voskované plátno ubrusu. Otec si na chvíli přestal namáčet kousky chleba v kávě ve velkém hrníčku, aby se zeptal: „Takže všechno hotovo? Jsou včely zajištěné?“

Eliane přikývla a nalila si ze smaltované konvice kávu do vlastního šálku. Když si přisunula židli ke stolu, začaly ho zrovna pomalu olizovat sluneční paprsky.

„Všechno je připravené. Je Yves vzhůru?“

„Ještě ne. Víš, jaké to s ním je vždycky v sobotu ráno.“ Otec se zatvářil, jako že neschvaluje bratrovu lenost, ve skutečnosti to tak ale nemyslel.

„Už musíme ty úly co nejdříve převézt. Nebylo by dobré držet včely uvnitř, až se udělá horko.“ Sledovala uzounkou cestičku světla – teď výraznější –, jak se dotýká džbánku s květinami a pomalu a tiše se krade k jejímu otci, sedícímu v čele stolu.

Otec přikývl a otřel si knír pomačkaným kapesníkem, který pak znovu zastrčil do kapsy modrých montérek.

„Vím.“ Nohy jeho židle zaskřípěly na kamenné podlaze, jak ji odsunul dozadu, aby se mohl postavit. Byl to veliký muž s břichem jako sud, ale také se spoustou svalů, které mu zformoval život a práce v mlýně. „Půjdu ho vzbudit.“

„Kde je máma?“ zeptala se Eliane a uřízla krajíček chleba z pecnu, trůnícího na dubovém prkýnku na stole před židlí, z níž otec zrovna vstal.

„Musela jít za paní Perretovou. Vypadá, že v noci už jí začaly stahy.“

„Slyšela jsem brzy ráno zvonit telefon. Tak to bylo od nich? Ale… vždyť pořád ještě zbývá mě…“ Eliane se zarazila a ztuhla s nožem na chleba v ruce, jak v duchu počítala.

Otec přikývl. „Máma si taky myslí, že je to nejspíš falešný poplach. Víš ale, co je Elisabeth Perretová zač… Stačí jí, aby uviděla vlastní stín, a poleká se.“

„Ale když je to její první dítě…,“ usmála se Eliane chápavě, „je jasné, že bude nervózní.“

Táta přikývl. „Naštěstí ji máma jistě uklidní jedním z těch svých čajíčků, takže bude ještě pár týdnů v pohodě.“

Přisunul k ní misku s kouskem bílého másla a džbánek s třešňovou marmeládou, a pak už slyšela jenom jeho těžké kroky, doprovázené skřípěním dřevěného schodiště, po němž zamířil nahoru vzbudit Yvese.

Když pak uviděla mámu, Lisette, jak na kole objíždí přístavek ke stodole, popadla Eliane svůj krajíc chleba s marmeládou a rozběhla se jí pomoci s taškou s nástroji a s košíkem s nejrůznějšími bylinnými přípravky, které s sebou máma vždycky vozila. Jako místní porodní asistentka znala většinu obyvatel Coulliaku a okolí.

„Jak je paní Perretové?“

„Je v pořádku, jenom ji potrápily zaražené větry. To se stává, když člověk najde ve spíži celý džbánek okurčiček a spořádá je na posezení! Nic, co by nespravilo pár šálků fenyklového čaje. To děcko je pořád vysoko a řekla bych, že tam ještě pár týdnů zůstane. Zatím je líné se pohnout z místa. Jako každý kluk!“ Když došlo na předpovídání pohlaví dětí, které měla pomoci porodit, byla Elianina matka neuvěřitelně přesná. „A když už mluvíme o klucích, kde máš bratra? Myslela jsem, že má pomoci tobě a tátovi se stěhováním úlů, než se vypravíš na trh…?“

Eliane přikývla, uklidila prázdný košík pod dřez a natáhla se pro konvici s kávou, aby matce nalila šálek. „Táta ho šel vytáhnout z postele.“

„A tady jsem!“ oznámil Yves zahalekáním svůj příchod, zašklebil se na Eliane a objal matku. „A hned jak do sebe dostanu kus dlabance, pustím se do toho.“

Bylo mu šestnáct, v létě skončil školu a byl ještě pořád plný nadšení z toho, že si může užívat relativní svobody při práci s otcem ve mlýně, místo toho, aby se trápil ve školních škamnách a při zkouškách. Přerostl matku i obě sestry, přestože ty byly starší než on. S tmavou kudrnatou kšticí a bezstarostným chováním se těšil mezi vrstevníky značné popularitě. A nejenom to. Vypadalo to, že stále více dívek pociťuje urgentní potřebu pomáhat svým otcům vozit do mlýna pytle s pšenicí, aby tam z ní vyrobili heboučkou mouku. Zjevně jim ale nešlo o nic jiného než o to, že – a snažily se předstírat, že tomu tak není! – zahlédnou aspoň koutkem oka Yvese, jak nosí pytle na zádech a nakládá je na otcův vůz předtím, než se s nimi pojede k pekaři.

Náklaďáček Martinových se plazil prašnou silnicí vzhůru k zámku Bellevue, Gustave opatrně volil cestu mezi vyježděnými kolejemi a děrami, aby co nejméně zneklidňoval včely v úlech. Jejich příbytky byly pečlivě upevněny na korbě a zakryty ulámanými větvemi, které je měly během té krátké cesty do nového domova ochránit před sluncem. Eliane navedla otce a bratra na zahradu obehnanou zdmi za kuchyní, kde pracovala. Úly měly stát kousek od západní zdi s česny obrácenými na východ, aby je během chladných zimních měsíců prohřívalo ranní slunce. Shora byly úly chráněny větvemi staré broskvoně, teď obsypané plody, jenjen je začít trhat. „Teď byste se měli vrátit do auta a zavřít okýnka,“ vybídla Yvese. „Můžou být trochu zmatené z toho, že se ocitly někde úplně jinde, a víš, jak to chodí. Ze strachu by vás ještě pobodaly!“

„Vůbec tomu nerozumím,“ zavrčel rozmrzele. „Polovinu doby, co s nima jseš, nenosíš závoj, a stejně tě nepobodají. Tebe ne.“

„Je vidět, že mají dobrý vkus,“ pozlobil ho Gustave, usadil se na sedačce řidiče a zkontroloval, jestli jsou okýnka pořádně zavřená.

Eliane obratnými prsty rozvázala provazy a odstranila latě, které zakrývaly česna. Než by člověk jednou dvakrát mrkl, objevily se v otevřených vletech první včely, vycítily čerstvý vzduch okolo a vzlétly. Chaoticky vířily vzduchem sem a tam. Eliane je sledovala a usmívala se. „Správně, jen to tu pořádně prozkoumejte, holky. A až si budete jisté, že je tu bezpečno, vraťte se dovnitř a řekněte ostatním svým tanečkem, kde co najdou. A že tady je toho, na čem se můžete napást, dost a dost.“

Nemusela ale včelám radit, ty se už mezitím začaly točit okolo temně modrých hvězd květů brutnáku, jedna dvě odvážnější zamířily i k jasně žlutým kvítkům jeruzalémských artyčoků, připomínajícím sluníčka, a pokoušely se dostat k ukrytému bohatství – nektaru pod temně hnědým pylem, jimž byl poprášen střed každého květu.

Ve vchodu ve zdi okolo zahrady stál hrabě a opíral se o hůl se stříbrnou rukojetí. „Dobré jitro, Eliane. Tak jsou v pořádku na místě? Vypadá to, že se tu už cítí jako doma.“

Usmála se na svého zaměstnavatele. „Je to skvělé. Nebudou tu mít tak vlhko jako u řeky a mezi těmi stěnami budou dobře schované. Moc děkuju, pane.“

„Rádo se stalo,“ pokynul jí hrabě. „A, Eliane, tyhle věci se rychle roznesou, to přece víš. No a já jsem potkal pana Cortiniho, toho vinaře z vinařství de la Chapelle. Jeho švagrová má šest úlů, ale kromě nich má v rukách taky artritidu, takže se o ně nemůže pořádně starat. Slyšel, že sem chceš dát své úly, a hned se mě zeptal, jestli by k nim nemohl přidat ty jejich.“

Eliane se musela uklidnit, šedé oči barvy úsvitu se jí rozšířily překvapením a radostí. „Devět úlů! Jen si představte toho medu!“

„Myslíš, že tady na kuchyňské zahradě pro ně bude dost místa? Nechceme tu žádnou válku rojů.“

„Ale jistě, samozřejmě. Dáme ty nové úly kousek dál od těch mých, tam do toho rohu vzadu, a trochu je pootočíme, aby se včelkám nekřížily dráhy, po kterých vylétávají. Ty se navzájem nepoperou.“

„Tak dobře. Cortiniovi se za tebou staví dneska na trhu na stánku a domluví se s tebou, jak to udělat s převozem.“

„Mockrát děkuju, pane. Ale teď, když už mluvíte o trhu, bych měla jít.“

Hrabě z Bellevue zamával autu Martinových, které se pomalu rozjíždělo zpátky z kopce. Chvíli jen tak stál ve vchodu do obezděné zahrady a díval se na Elianiny včely, které již mnohem jistěji přelétávaly z květu na květ mezi úhledně upravenými záhony, jež sama Eliane před pár měsíci pomáhala zahradníkovi založit.

Když Eliane dorazila na tržiště v Sainte-Foy-la-Grande, bylo zde už plno a všude živý ruch, tak typický pro sobotní ráno. Eliane postupovala pomalu. Jednak se musela prodírat davem, jednak se musela zdravit s přáteli, sousedy a stánkaři, jejichž zboží nemohla nevěnovat pozornost. Všude se rubínovou červení blýskaly plody pozdního léta, nejrůznější bobule, ležící v proutěných košících hned vedle ametystově modrých švestek. Pod zeleno-bílými markýzami stánku se zeleninou se houpaly věnce zlatých cibulí a šňůry perel – hlaviček česneku. Eliane zamávala panu Boinovi, farmáři a manželovi kuchařky z Bellevue, který se otáčel okolo grilu, na němž se opékala jeho šťavnatá, doma chovaná kuřata. Tuk z nich odkapával na tác s rozloženými, na plátky nakrájenými brambory, které už pomalu začínaly dostávat karamelově hnědou barvu.

Eliane se prodrala ke stánku, v němž s neustálou dobrou náladou obsluhovala zákazníky její kamarádka Francine. Její marmelády a zavařené ovoce měly úspěch a totéž platilo i pro džbánky s Elianiným medem, které rychle mizely.

„To je ale drahota,“ brblala zrovna jakási hospodyně a prohlížela si sklenici plnou sladké, jantarově zlaté hmoty.

„Končí nám léto, paní, a tohle je prvotřídní akátový med,“ nenechala se Francine připravit o úsměv. „Už mi tu zbývá jenom pár posledních džbánků, až do jara med nebude, takže jestli nějaký chcete, musíte se rozhodnout.“ Uhladila bankovku, kterou jí nakonec žena podala, pečlivě ji uložila do kožené peněženky a teprve potom odpočítala drobné mince do natažené dlaně. „Mnohokrát děkuju, madam, a přeju dobrý den.“

Eliane vklouzla za pult stánku a políbila Francine na obě tváře. Dívky byly nejlepší přítelkyně už od okamžiku, kdy se poprvé setkaly ve škole. Spousta lidí je ale považovala za velmi nesourodou dvojici. Francine byla občas zbrklá a velmi společenská, což kontrastovalo s Elianiným klidem, díky němuž působila vždy trochu rezervovaně. Navzájem se ale doplňovaly a zapadaly do sebe jako dvě půlky jadýrka vlašského ořechu v jedné skořápce. Už když jim bylo šest roků, správně vytušily, že mají stejný smysl pro chytrý humor a stejnou potřebu o někoho pečovat. A tato jejich podobnost během let přerostla v opravdové hluboké přátelství, v němž se jedna na druhou mohla plně spolehnout. Francinini rodiče se před pár roky přestěhovali zpět do Pau, aby se tam mohli starat o do let přicházející babičku, Francine se ale rozhodla zůstat a pečovat o malý rodinný statek, jenž jí poskytoval obživu.

„Omlouvám se, opozdila jsem se,“ usmála se Eliane.

„S tím si nelámej hlavu, vím, že jste ráno stěhovali úly. Jsou včely v pořádku?“

„Už jsou v novém domově, na zimu,“ přikývla Eliane. „Když jsem odcházela, vypadalo to, že jsou tam docela spokojené. Ukaž, vezmu to teď na chvíli. Už musíš šilhat z toho, jak potřebuješ kafe.“

Francine jí podala peněženku, sundala si zástěru, pečlivě ji složila a schovala pod pult. Zamávala skupince kamarádů, kteří se rozvalovali u stolků kavárny Pod Arkádami, a gestem jim naznačila, že jí mají objednat kávu. „Jejda, skoro bych zapomněla! Vidíš tamtoho hromotluka? Toho velkého chlapíka mezi Bertrandem a Stéphanií? Toho, jak mu Stéphanie už skoro sedí na klíně a dělá na něho oči… znáš přece Stéphanii…! Byl tu u stánku před nějakou chvílí a sháněl se po tobě. Říkal, že se jmenuje Mathieu Nevímjakdál a že se učí ve vinařství de la Chapelle, teď prý pomáhá Cortiniovým při vinobraní. Řekli mu, že má jít na trh a najít tě. Prý něco se včelami. Pošlu ti ho sem.“

Zatímco obsluhovala dalšího zákazníka, pohlédla Eliane ke skupině mladých lidí, která se zrovna hurónsky rozřehtala něčemu, co Stéphanie právě řekla. Francine si přisunula židli a naklonila se, aby mohla tiše promluvit s Mathieuem, který se přes plné tržiště vzápětí podíval k Elianinu stánku. A na okamžik jako by všechen dav zmizel. Byli tam jen oni dva a jejich oči, které se setkaly. Jako by se v Elianiných obvykle chladných a klidných šedých duhovkách objevil jakýsi zmatek při pohledu na mladého muže, který vyskočil tak rychle, že přitom málem převrhl malý stolek, a šálky a sklenice s pitím se rozlétly na všechny strany. U zbytku společnosti to vyvolalo pobavení. Jedinou výjimkou byla Stéphanie, která vztekle popadla hrst papírových ubrousků a začala si jimi otírat rukáv halenky.

Mathieu čekal, tvářil se, že ho nezajímá nic jiného než úřední vývěsky připíchnuté na tabuli před radnicí, šlo mu ale o to, aby u stánku nebyl žádný zákazník. Jakmile nestál nikdo ne frontě, přistoupil blíž.

„Eliane Martinová?“ Natáhl k ní hnědou, sluníčkem opálenou ruku, velkou a silnou jako medvědí tlapu, všimla si ale, že přes to, jak je velký, pohybuje se s kočičí pružností a elegancí. „Jmenuju se Mathieu Dubosq. Dělám u Cortiniových. Poslali mě za vámi.“

Potřásli si rukama a Eliane si ho změřila pevným pohledem, pod nímž se mu tváře zbarvily doruda úplně stejně jako sklenice Francininých zavařenin z lesních jahod, které stály na regálu mezi nimi.

„Vím, o co jde. Hrabě z Bellevue už mi všechno řekl. Mají pár úlů, které chtějí nastěhovat na kuchyňskou zahradu k těm mým, že ano?“

Mathieu přikývl, prohrábnul si prsty husté černé vlasy. Náhle byl zmatený, protože měl pocit, že by se v přítomnosti té klidné a sebejisté dívky, jejíž úsměv na něj působil tak, že si připadal jako úplný hlupák, měl chovat nějak jinak, důstojněji.

„Jsou z toho ovocného sadu, co patří tetě Béatrice ze Saint André?“

Zavládlo tíživé ticho, jak se Mathieu pokoušel – pohříchu marně – soustředit na otázku, na niž by podle všeho měl znát odpověď.

„Ty včely,“ pokusila se mu pomoci s mírným úsměvem. „Jsou to ty včely, které mají úly v ovocném sadu, co patří tetě Patricka Cortiniho? Mám pocit, že pan hrabě říkal, že patří švagrové pana Cortiniho…“

„Jo. Přesně tak.“

„Prima. Zjistím, jestli budou mít táta a bratr čas, že bychom pro ně přijeli v pondělí, hned brzy ráno. To je nejlepší doba, dokud jsou ještě v úlech. Udělám, co bude třeba.“

„Já tam taky přijdu, slečno Martinová, a pomůžu vám je naložit.“

Jako by se celá rozzářila jakýmsi vnitřním světlem, když se na něj znovu usmála. „Já jsem Eliane. Díky, Mathieue, už se těším, že se v pondělí ráno zase uvidíme.“

Odstoupil stranou a nechal ji obsloužit dalšího zákazníka. K tomu, aby se vrátil k veselé společnosti v kavárně, se zjevně neměl.

Stéphanie se prodrala davem lidí na tržišti, který s tím, jak se blížila jedenáctá hodina, zhoustl, takže se skoro nedalo hnout. Vzala do ruky hrnek s mirabelkovou zavařeninou, prohlédla si ho, pohrdavě nakrčila nosík a pak ho položila na pult, úplně jinam, než byl původně vystavený. „Ahoj, Eliane,“ pozdravila dívku za pultem, jako by si až teď všimla, kdo ve stánku prodává. „Pojď, Mathieue, objednali jsme ti nové kafe místo toho, co jsi rozlil, a už ho budeš mít skoro studené.“ Majetnicky ho popadla za ruku. „A podívej se,“ zatvářila se, jako že je rozzlobená, a pevně mu ruku stiskla, „úplně jsi mi zničil rukáv halenky. A i když už nebyla nová, byla ještě docela dobrá na to, abych o ni přišla.“

Jemně, ale rozhodně se vymanil z jejího sevření. Vzal hrníček s mirabelkovou zavařeninou a umístil ho zpátky na vrcholek úhledně vyskládané pyramidy podobných nádobek. Znovu natáhl velkou, medvědí tlapě podobnou ruku a – teď již mnohem sebejistěji – upřel do Elianiných jasných očí svůj temný pohled, doprovázený hříšným úsměvem. „Ahoj, Eliane. Uvidíme se v pondělí.“

Abi, 2017

Nebe za kuchyňskými okny každou chvíli protrhly blesky doprovázené hlasitým duněním hromu a dešťové kapky vztekle bušily do střech zámku, který se jakoby nacházel přímo uprostřed bouře.

Další zadunění hromu mě přinutilo vyskočit. „Nemůže sem do nás udeřit blesk?“ zeptala jsem se nervózně.

„Nebojte se.“ Sara dál klidně vyprazdňovala nákupní košík na kuchyňskou linku. „Zámek tu už stojí více než pět set let. A teď už navíc máme velmi účinný systém hromosvodů, které všechny budovy chrání. Musíme se jenom vždycky přesvědčit, že jsou odpojená všechna nezajištěná zařízení, protože by je mohlo spálit přepětí.“ Do dveří velké nerezové ledničky uložila několik krabic s mlékem a vyndala odtud naopak láhev vína. „Kromě toho to už brzy skončí. Za úplného léta taková bouřka dokáže vydržet klidně i půl noci, teď na jaře to ale nikdy netrvá moc dlouho.“

„Mluvíte skvěle anglicky,“ odvážila jsem se ji pochválit.

Sara se rozesmála. „Tak to vám za takový kompliment pěkně děkuju! Jsem totiž Angličanka. Odstěhovala jsem se odtamtud před pár roky. A vzala si Francouze.“

Zničehonic se rozlétly kuchyňské dveře. Za sebou je zase prudce zabouchl nově příchozí, muž v montérkách, oklepal se, aby si setřásl z vlasů dešťové kapky, a pak se natáhl po Saře a sevřel ji do náruče. Zasmála se, zjevně si nic nedělala z toho, že je mokrý a špinavý, a políbila ho.

„Máme hosta,“ mávla rukou směrem k židli, přisunuté k vydrhnutému dřevěnému stolu, na níž jsem zrovna seděla.

„Promiňte, paní.“ Přešel přes místnost, otřel si ruku o nohavici montérek a pak mi ji podal na pozdrav. „Nevšiml jsem si vás.“

„To je můj manžel, Thomas. Thomasi, tohle je Abi. Potkaly jsme se na silnici, zrovna když začínala bouřka.“

„Vypadáte, jako že jste utekla od té jogínské bandy…,“ zasmál se.

„Řekla bych, že mě prozradily ty legíny z lykry, co mám na sobě. Omlouvám se, že jsem vám sem tak vpadla. Sara byla tak moc hodná, že mi nabídla úkryt. Vrátím se zpátky, jenom co ta bouřka skončí.“

„Nejdříve si s námi ale dáte něco k večeři.“ Sara naplnila tři sklenice ledově vychlazeným vínem a jednu z nich postavila přede mě. „Stejně byste cestou k tomu centru zabloudila. Já vás tam pak odvezu.“

Rozbolavělé nohy a pálící puchýře byly pádným argumentem pro to, abych její laskavou nabídku přijala.

Thomas si usrkl trochu vína a pak se omluvil, že se zajde převléknout z pracovního.

„Můžu zatím prostřít?“ zeptala jsem se Sary, která měla plné ruce práce s velkou pánví, v níž opékala brambory s pořádnou dávkou česneku. Vzduch se naplnil tou úžasnou vůní a mně se přitom, jak jsem na stůl rozprostírala příbory, ubrousky a sklenice na vodu, začaly sbíhat sliny. Usrkla jsem si trochu vína, bylo lahodné, s ovocitou chutí.

„Nejste snad vegetariánka?“ polekala se Sara. „Upekla jsem kuře, ale kdybyste chtěla něco jiného, vymyslela bych, co s vámi…“

Zakroutila jsem hlavou. „Ne, kuře si dám moc ráda. Jste strašně hodní, že si se mnou dáváte tolik práce.“

Možná za to mohlo víno, možná to, že jsem už měla velký hlad a jídlo vonělo tak skvěle, možná na mě zapůsobilo přátelské teplo, jež vyzařovalo z dvojice, která se mě ujala a rozhodla se se mnou podělit o svůj domov a jídlo, náhle mě ale zaplavil příval emocí a vděku. Hrdlo se mi sevřelo a do očí vstoupily slzy.

Nebuď pitomá, přikázala jsem si v duchu. Vždyť tě vůbec neznají a budou si o tobě myslet, že jsi blázen. Už tak, kdoví, co si o tobě myslí teď, když tě našli takhle se potulovat mezi poli s bouřkou nad hlavou.

Sara vytušila mé duševní rozpoložení a pod záminkou toho, že musí dát na stůl džbán s vodou, ke mně přistoupila a pohladila mě po ruce. „Udělali jsme to rádi,“ usmála se. „Musíte být pořádně unavená – za těch pár hodin jste urazila pořádný kus cesty. Baví vás to v tom jogínském středisku?“

Vděčná za tuto změnu tématu jsem jí začala líčit, jak probíhají lekce jógy, kterou miluju – a která mně pomáhá posilovat poraněné ruce a nohu, i když o tom jsem nemluvila –, a najednou jsem se přistihla, jak povídám o Pru a o tom, jak si našla toho svého sexy Holanďana.

Sara zavrtěla hlavou. „To vypadá, zlato, že se na vás kamarádka tak trochu vykašlala.“

Pokrčila jsem rameny. „To je fuk. Aspoň budu mít ve stanu více místa.“

Nevěřícně vykulila oči. „Vy tam spíte ve stanu? V téhle roční době?“

„Na kurz jsme se přihlásily moc pozdě, takže jediná možnost ubytování byla stan. Ale kromě toho našeho je jich tam ještě i několik dalších. To je v pořádku. Stejně jsme většinu doby ve studiu, kde cvičíme, nebo v jídelně.“

Výmluvně pohlédla k oknům, zrovna teď zalévaným záplavami vody. V duchu jsem jí přiznala bod a otřásla se při představě, jak asi po téhle bouřce bude stan vypadat. „Bude to v pořádku,“ řekla jsem přesvědčivým hlasem, uvědomujíc si ale, že se o tom mnohem spíše pokouším přesvědčit sama sebe než ji.

„Tak mně radši řekněte,“ natáhla se po prkýnku a začala krájet zeleninu na salát, „odkud vlastně jste?“

„Z Londýna,“ odpověděla jsem. Vzala jsem utěrku a začala utírat pánve, ležící na odkapávači vedle dřezu. „Můžu je někam uklidit?“

Přikývla. „Patří do tamhleté police. A co děláte v Londýně?“

„Teď zrovna vůbec nic,“ přiznala jsem a otřela si ruce. „Pokoušela jsem se o studium na univerzitě, teď jsem to ale přerušila. Mám za sebou pár docela špatných roků. Nic hrozného, ale… nehoda… Manžel při ní zemřel…“ Odmlčela jsem se a na pár chvil zavládlo ticho.

„No to mi zní jako něco dost hrozného. Je mně to moc líto.“ S konejšivým výrazem mi Sara položila dlaň na paži. „Nedivím se, že jste na tom nebyla moc dobře.“

Zakroutila jsem hlavou a pokusila se zavést rozhovor do méně temných vod. „Ale taky jsem pracovala. Dělala jsem chůvu, takovou tu, co bydlí v rodině, kde mají děti, a stará se o ně.“

„A bavilo vás dělat chůvu?“

„Hrozně moc. Měla jsem štěstí na pár opravdu skvělých rodin. Na děti, které jsem tam měla na starost, opravdu ráda vzpomínám.“ Už jsem ale nedodávala, jak k tomu došlo. Pár měsíců po tom, co umřela máma, jsem zjistila, že v rámci jednoho ze svých alkoholových šílenství utratila všechny peníze, které nám zbývaly, zatímco já se připravovala na zkoušky. Neměla jsem kde bydlet. A tak jsem zašla do agentury („Domácí práce ve Spojeném království i v zahraničí“), zaškrtala v dotazníku, co se zaškrtat dalo, s tím, že potřebuju práci s bydlením, a to hned. Vyzbrojená arzenálem skvělých doporučení od svých učitelů jsem o dva dny později nastoupila u jednoho zoufalého páru se třemi dětmi mladšími pěti let, jehož předchozí au pair prostě zmizela s jakýmsi chlapíkem, s nímž se seznámila kdesi na festivalu, do Walesu.

„A čeká na vás někdo v Anglii?“ chtěla vědět Sara. „Děti? Partner? Někdo, kdo by se o vás postaral, kdyby vám nebylo dobře?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nic takového. Bez závazků, takových nebo makových, to jsem já. Myslím, že v současnosti je to tak nejlepší.“ Uchýlila jsem se ke své obvyklé strategii – poskytovat odpovědi na otázky, které nepadly – a předejít tak tomu, aby byly položeny. A pochopitelně se vyhnout takovým podružnostem, jako že neustále trpím návaly paniky, nespavostí a – navzdory hodinám stráveným rozhovory s nejrůznějšími psychology, snažícími se mi pomoci – chronickou neschopností normálně žít.

Během večeře mi Sara a Thomas vyprávěli o tom, čím se vlastně v zámku Bellevue živí. „Během sezony tu pořádáme svatby. Příští víkend to už budou tři roky, co to děláme. Pondělky máme volné, my i lidi, co pro nás dělají, v úterky a ve středy všechno připravujeme, steleme a chystáme pokoje, aby byly v pořádku, až přijedou hosté slavit svatbu.“ 1

„Kolik lidí jste schopni ubytovat?“

„Přímo na zámku, když na to přijde, takových čtyřiadvacet. Další hosty můžou ubytovat místní v hostinských pokojích. Ale nadechujeme se. Minulou zimu jsme koupili starý mlýn, dole na řece. Až to tam upravíme, budeme tam moci ubytovat dalších deset lidí. Dá se odtamtud dojít pěšky, je to kousek, takže to bude ideální na větší večírky nebo pro rodiče snoubenců, kteří nebudou chtít být s novomanžely jejich první noc.“

„Jde to pomalu,“ vmísil se do hovoru Thomas. „Sám na tom mlýnu dělám, kdy se jen dá, a samozřejmě máme partu dělníků, ale ti souběžně dělají i na jiných stavbách. Určitě to ale zvládneme a příští rok s tím budeme hotoví.“

Sara si povzdechla. „No, nečekej, že tohle léto tam strávíš nějak moc času. Budu tě potřebovat tady, abys mi pomáhal, protože sama to nezvládnu.“ Obrátila se ke mně. „Museli jsme se rozloučit s jednou kolegyní. A když říkám ‚rozloučit‘, je to eufemismus pro to, že jsme ji museli vyrazit, když jsme ji našli úplně našrot ve vinném sklepě. Vyzunkla několik lahví šampaňského těsně předtím, než měli dorazit svatební hosté! Byla to strašná ostuda. Ale lidi na práci, jako je tahle, se hrozně špatně shánějí. Je to jenom sezonní práce, ale zato o víkendech, takže když to člověk dělá, musí se smířit s tím, že přes celé léto si moc společenského života o sobotách a nedělích neužije.“

S porozuměním jsem přikývla. „Dokážu si představit, jak těžké to někdy musí být. Ale přitom to musí být i strašně zábavné – trochu jako mít přes celé léto jeden velký dlouhý mejdan, že?“

Sara a Thomas se na sebe usmáli. „Máš pravdu,“ řekl – už jsme se mezitím domluvili na tykání. „Když tě to baví, je to fakt skvělé.“

A pak spustili. Vyprávěli mi o tom, co vlastně jejich podnikání obnáší a jaké zkušenosti získali za pár posledních let. Co se naučili, v čem udělali chyby, co je pobavilo. Sledovala jsem jejich tváře, když mluvili. Jak rádi se smějí, jak naslouchají jeden druhému, pohledy, které si vyměňují. Bylo jasné, že svou práci milují stejně, jako se milují navzájem.

Když večer končil, měla jsem pocit, že se s oběma znám už celé roky, ne jen pár hodin, a bylo mně líto, že je musím opustit a vrátit se zpátky do centra. Ale po salátu z čerstvých a křehkých lístků zeleniny a talíři s výběrem sýrů od tvrdých a nakyslých po měkké a pikantní jsme museli ze židlí vstát. „Ještě jednou vám za všechno moc děkuju. To jídlo bylo skvělé.“ Tělo si lebedilo, jak náhle a pro ně zjevně vítaně byla ukončena detoxikační kúra, cítila jsem se nacpaná až po okraj a krásně ospalá. Když se po jídle cítíte tak dobře, nemůže to přece být nezdravé, ne?

Jak Sara předpověděla, bouřka úplně pominula. Když jsme spolu vyrazily zpátky do centra, byly už dokonce vidět i nějaké hvězdy. Ovšem v centru to vypadalo, že se tam děje boží dopuštění. Aspoň jsem měla ten pocit, když Sara zaparkovala hned za policejním autem, stojícím před hlavní budovou. Bylo tam několik organizátorů celé akce, Pru se svým Holanďanem, pár dalších jogínů… ale hlavně několik četníků.

První, co jsem uslyšela, když jsem vystoupila z dodávky, bylo nadšené Pruino zaječení. „Abi! Tady jsi! Kde jsi kčertu byla? Byli jsme už hrůzou celí bez sebe. Nikdo tě od meditace neviděl. Nakonec jsme zavolali policii…“

To už se ke mně ale otočili i četníci. „To je ta osoba, co se pohřešuje?“ zeptal se jeden anglicky. Pak si ale všiml Sary. „Ah, bonsoir, Sara, comment vas-tu?“

Spustila rychlou francouzštinou, z níž jsem vyrozuměla, že jim všechno vysvětluje.

„Už se nemusíte zneklidňovat, madam,“ ujistili Pru, když Sara skončila. „Vaše přítelkyně byla v těch nejlepších rukou.“ Pak se zasmáli, naskákali do policejního auta a už jenom podle záře koncových světel se dalo poznat, kterým směrem odjeli.

Znovu jsem ujistila Pru, že jsem v naprostém pořádku, až po okraj nacpaná skvělým jídlem a vínem, než se uklidněná usadila se svým Holanďanem v jeho autě, kterým zamířili k luxusnímu příbytku v hostinském pokoji.

Byla jsem z toho všeho rozruchu trochu v rozpacích, a tak jsem se rychle obrátila k Saře a potřásla jí rukou. „Ještě jednou děkuju za záchranu. A taky za to skvělé jídlo. Moc ráda jsem tebe a Thomase poznala.“

Vypadalo to ale, že se nemá k odchodu. Místo toho se se zájmem rozhlížela po osvětlených budovách. „Jsem ráda, že mám příležitost se tu porozhlédnout, neviděla jsem to tu od té doby, co to dokončili.“

„Provedu tě, jestli chceš,“ nabídla jsem se. Zdálo se mi, že je to to nejmenší, co pro ni můžu udělat, za to, jak se o mě postarala. A tak jsem začala. Nejdříve jsme si prohlédly jídelnu, potom vzdušné jogínské studio s odsunovacími dveřmi sahajícími od podlahy ke stropu, které nabízely lidem uvnitř výhled na pole a lesy, a nakonec i klimatizovaný prostor, kde zrovna pár lidí polehávalo s šálky bylinkového čaje v dlaních. Pak jsem ji zavedla okolo budovy se slovy: „Někteří z nás mají pokoje nahoře nad schody, další jsou ubytováni mimo centrum v hostinských pokojích u místních, ti zbývající z nás ale…,“ umlkla jsem.

„… táboří?“ dokončila za mě Sara a zadívala se na ten obraz zkázy.

Většina stanů jakž takž stála, ale i na ty byl žalostný pohled, jak se hroutily v rybníčcích vody, jež se kolem nich leskly. Jeden z nich se ale proměnil na promočenou hromadu látky, tyčící se jako opuštěný ostrov uprostřed oceánu dešťové vody.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kam včely chodí spát.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.