TRITON

Jarda Červenka

DÁMY BRUSELSKÝCH NOCÍ

Tato kniha, ani žádná její část, nesmí být kopírována, rozmnožována, ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

© Jarda Červenka, 2003

© Translation Luba a Rudolf Pellarovi, 2003

Cover © Renata Ryšlavá, 2003

© TRITON, 2003

ISBN 80-7254-389-X

Obsah

KAM ODEŠEL DESETIBOJAŘ?

SMRT TOHO, KTERÝ NEVRHÁ STÍN

CO UDĚLÁM !

A PAK UŽ NEBYLY ŽÁDNÉ

SRDCE (báseň)

VODNÍKOVA POMSTA

BILLYHO POSLEDNÍ CIGARETA

JOROŠIKU

DÁMY BRUSELSKÝCH NOCÍ

NA VLNÁCH PAMĚTI

PŘÍHODA V DEŠTI

AFRICKÁ OMLUVA

HLÁŠENÍ O STAVU ANDĚLŮ

JAK JSEM PŘIŠEL K HODOKVASU

SALIMA V GUVERNÉROVĚ POSTELI

ÚSMĚV I A ÚSMĚV II

KAM ODEŠEL DESETIBOJAŘ?

Port Moresby, Papua — Nová Guinea, bar „Sepika Pepika"

„Ale já ty prachy potřebuju hned," řekl mi, luskl prsty a zmírnil svůj požadavek úsměvem, který mu rozdělil tříbarevné fousy. „Všechny. Je mi líto."

„Celou částku? Nebylo by lepší, kdybyste dostal půlku teď a druhou, až mě dovezete zpátky?"

„No jo, normálně jo. Ale když letím do takový tramtárie, tak se pravidla měněj. Tak už to chodí."

Věděl jsem, že mám nulovou šanci něco vyhádat, on taky. Napil se, utřel si z kníru pěnu a vysvětlil mi: „Mám k tomu dva důvody. Jednak se v těchhle kopcích těžko přistává, člověk musí mít velký štěstí, a kromě toho, abych k vám byl naprosto upřímnej, moc těm lidem nahoře nevěřím. Mají dodnes některý ošklivý návyky." Zadíval se na masky a na napodobeninu vyuzené hlavy nad pultem. „Z džungle se člověk nemusí dostat vůbec zpátky, kamaráde. Prostě se s váma snažím mluvit na rovinu."

Znovu se na mě podíval — možná s účastí. „A druhej důvod je, že tady v Moresby je jeden jedinej kafemlejnek — a vy víte, kdo s ním lítá. Moje maličkost. Takže co řeknu, platí. Berte, nebo nechte bejt."

„Pak se asi nedá svítit," odpověděl jsem.

„Ne, nedá." Zřejmě s ním nehnu, s parchantem, ale svým způsobem je v právu. Byl bych ovšem dal přednost trochu vstřícnějšímu člověku. Na druhé straně bylo všeobecně známo, že se na sever od Torres Straight lepší pilot helikoptéry nesežene.

Zasloužily se o to jeho zkušenosti z Vietnamu, na které vzpomínal značně nostalgicky. Odlítal si v té zemi velké šmeliny tři celé turnusy. Nejdřív lítal na helikoptéře UH-1C, na dříči. („Říkali nám šikulové. Jakýpak šikulové. Buď byl člověk šikula — nebo šel do pytle, kamaráde.") Pak se mu vyplnil jeho sen, stal se z něj „nebeskej jezdec", lítal na útočný helikoptéře, na kobře. („Když jsme rozječeli raketomety a všechny palubní zbraně a frčeli v tom randálu — to bylo tóčo! Neuvěřitelný.") Když to celé skončilo, vrátil se do Států.

„Tam jsem to omrk, ale nezamlouvalo se mi to. Žádnej kamarádšoft, rozumíte, nic se tam dohromady nedělo, víte, jak to myslím. A tak jsem se vrátil do Asie. Zprubnul jsem Borneo, Irian, Melanesii — nač si vzpomenete. Tady v Papui se mi to zamlouvá. Je to eště pořád divočina, otevřená, a chlapi jako vy mi pomáhaj našetřit si nějakej ten obolos, a třeba to jednoho krásnýho dne zkusím znova ve Státech. Budu lítat s helikoptérou pro nějakej špitál nebo pro některou tu meteorologickou stanici. To eště nevím."

Zapálil si cigaretu, zmačkal prázdnou krabičku a hodil ji po barmanovi, který ji v letu chytil. „Mám teď holku. Míšenku. Fajn ženskou."

Druhý den ráno jsme se s rachotem vznesli k špinavé obloze a zamířili proti proudu řeky. Někdy se k nám kopce přiblížily natolik, že jsme viděli, jak se vyděšení ptáci vrhají střemhlav do vrcholků stromů. Vůbec jsem se jim nedivil. I já jsem se několikrát vyděsil, když jsme se dostali tak blízko, že se dal rozeznat nejen rod, ale dokonce odrůda kvetoucích orchidejí. Když pak proud změnil barvu z čokoládově hnědé v čajovou, našel pilot na písčité výspě vybíhající do říční zátočiny pod denudovaným svahem porostlým kapradím místo k přistání. Dosedli jsme lehounce jako několikatunová motýlice. Nevypnul motor; rotor vířil písek, který vyletoval do vzduchu.

„Za čtrnáct dní, tady, ve stejnou dobu," zařval. „A počítejte správně dny! Mnoho štěstí! Budete ho potřebovat!" Hodil na písek karton se šesti plechovkami piva Foster, okamžitě se vznesl a odnesl s sebou to, čemu říkáme civilizace. Nechal tam jen ticho zvučící osamělostí a mou maličkost sedící na báglu.

Ještě týž den se z křovin vynořili maličkatí naháči, kteří byli ze začátku stejně jako já ostražití. Objevil mě kmen místních (bývalých?) lovců lebek, kteří mě usadili na tvrdou podlahu ze štípaného bambusu vedle ná čelníkovy rodiny mezi spousty úsměvů od ucha k uchu. Tím začalo dobrodružství, jehož zásluhou vydal každý den za zhruba čtrnáct dní života v Connecticutu. Líbilo se mi tam.

Na konci týdne se rozneslo, že se proti proudu řeky blíží jakýsi běloch. Běloch. To byla velká, vzácná událost, která měla za následek, že všichni začali vzrušeně pobíhat bezcílně sem a tam. Brzy nato jsem si podal ruku s překvapeným Jindrou.

Na svých padesát let byl v obdivuhodné kondici, jenom měl čelo oloupané na živé maso a na holeních několik tropických vředů. Byl to jeden z pravých cestovatelů, člověk, který žil už všude, ale není nikde doma. Za těch několik málo dní, co byl ve vesnici, mi navykládal mnoho milostných příběhů a navypravoval moc všelijakých uvěřitelných i neuvěřitelných příhod. To, co mým uším znělo jako obrovská dobrodružství, bylo pro něj zřejmě něco zcela běžného, a běžné zážitky pokládal naopak za dobrodružství. Byl to neformální příjemný chlapík, který si sám vařil na miniaturním plynovém vařiči, jaký používají horolezci. Pokud jde o zájmy, byl všežravec. Zajímali ho domorodci, všechny jejich zvláštnosti, složení půdy i ptáci (můj kámen úrazu): znal latinské názvy brouků a papuánská jména rostlin. Neplýtval slovy ani větami a všechno dělal přesnými uvážlivými pohyby.

Než se opřel o kmen stromu, nikdy se nezapomněl přesvědčit, že na něm nejsou mravenci. Než si natáhl plátěné vysokáče, zjistil, jestli v nich nejsou škorpióni. Než vešel do houštiny, zastavil se a pátral, jestli v ní není had. Nikdy neplácl hmyz, který mu usedl vzadu na krk — jen ho odehnal. Všechno ovoce pečlivě loupal (i když, jak musel doznat, měl neustále průjem), ale klidně se napil z potůčku v džungli a pak vždycky labužnicky mlaskl. Pozoroval jsem ho a ledacos od něj pochytil. Dokonce i to mlasknutí.

Kromě toho vařiče nosil mísu na rýžování zlata. Věděl jsem, že v kopcích proti proudu je, a tak jsem se ho na to zeptal. Ale vyhnul se odpovědi a řekl, že pátrá po největším motýlovi na světě, jehož křídla mají rozpětí deset palců. Doufal, že mu ho Papuánci dokážou sestřelit lukem a šípem. Ornithoptera alexandrae.

„Jo, alexandrae." Odmlčel se a obličej mu náhle rozjasnil úsměv. „Alexandra. Kdysi jsem jednu znal. Byla krásná. Blondýnka s copanem tlustým jako moje ruka. Její mammae byly pevný jak chrupavka a měly rozměry, o jakejch se člověku jen zdá. A její duše, kamaráde — to byla něžnost, velkorysost sama." Svěsil hlavu, poněkud do strany, jak měl ve zvyku. „Málem jsem se tenkrát zamiloval, fakt."

Takže zlato ne? Ha! Nechali jsme to při tom. Dlouhý pobyt v tropech se mu podepsal na obličej; měl na něm otýpky vrásek, rozbíhajících se od vnějších koutků očí jako trsy miniaturního rákosí, na tvářích mapu skvrn od slunce a hřbet nosu mramorovaný nepopsatelným vzorcem z hnědých a kaštanových odstínů. Každé oko měl jinak zbarvené, ale to se působení exotického slunce připsat nedalo; o tohle dobrodiní se postaralo něco, co měl zakódované v chromozomech. Všiml jsem si toho až za několik dní.

Když se rozesmál, všechny rysy jeho obličeje jako by se tajně dohodly na křečovitém šklebu se zaťatými zuby, který u pozorovatele vyvolával úsměv. Byl to nakažlivý škleb. Když se Jindra nesmál ani nemluvil a nikdo ho nepozoroval, měl koutky svěšené jako kapr a obočí vytažené, což mu dodávalo zvláštní výraz udiveného smutku. Ale ve vteřině ho dokázal setřást.

„Vypadáte nějak sklesle, Jindro," řekl jsem mu jednou. Koukal dlouho nehnutě na řeku. „Stalo se něco?"

„Ta řeka," zamumlal. Vrhl na mě pohled, zavrtěl hlavou a odsunul se jako krab — bokem. Neměl jsem ponětí, co je zač, jakou má vlastně duši. Neměl jsem žádné vodítko. Až do poslední noci. Večer před jeho odchodem jsme si v zátočině řeky udělali táboráček, upíjeli náčelníkovo banánové „pivo", kouřili a poslouchali řvavou, pro džungli složenou ukolébavku. Močili jsme v duetu do řeky, házeli klacíky na baterky krokodýlích očí na druhé straně řeky. „Někdy mě už nebaví věčně se někde potulovat," řekl mi a skousl dohasínající dýmku tak prudce, až se rozkmitala. „Rád bych se někde usadil. Chápejte — uprdelil. Našel si nějakou milou paní a trochu si žil, do prdele." Zeptal jsem se ho, na kterém místě by se rád usadil. Znal jich mnoho.

„V který zemi by to bylo, na tom tak moc nezáleží. Mně jsou všechny země, národy a podobný kraviny protivný," odpověděl, vyndal dýmku z pusy a podíval se kamsi do korun stromů, které se ještě slabě rýsovaly v dohasínajícím dni. „Rád bych našel takový místo, rozumíte, kde bych moh každej večír zapadnout do hospody. Vždycky bych vešel a lidi, co by tam seděli, by se otočili, některý pozvedli ruku a usmáli se. Jindra!' vykřikli by. ,Hej, je tady Jindra!' Všichni by mi přistrkávali židli. A já bych nevěděl, na kterou si sednout. Nevěděl na kterou.“

Odmlčel se a zatvářil se poněkud rozpačitě. Připadalo mi, že má v očích plno vláhy, ale oheň nekouřil, takže tím to nebylo. Šátral po sirkách ležících na písku přímo před ním. „Na takovým místě bych se rád usadil, kurva." Zavrtěl hlavou, jako by nemohl uvěřit, že toho na sebe tolik prozrazuje, a posměšným tónem s přehnaně cizím přízvukem dodal: „Hej, Jindra je tady!" Pak svěsil hlavu a naklonil ji na stranu. Honem jsem změnil téma, abych utekl citovým výlevům. Ten posměšný tón mě neobalamutil. Dodnes si pamatuju každé jeho slovo. Každé. Nechal mi tam dýmku vyrobenou podomácku z kořene mangrovníku a pytlík semínek jakési halucinogenní popínavé rostliny. Druhý den zmizel proti proudu řeky. Sám. Jsou tam ošklivé peřeje a nepřátelské kmeny, které dodnes zachovávají jisté staré nepříjemné kulinářské tradice. Takže nevím.

Jsem multimilionář. Ale neděste se, nejsem jeden z těch těžce pracujících finančníků, těch zarytých chamtivců. Každý dolar, co mám, všechny ty miliony, ty zelené papírky s obrázkem usmívajícího se boha, jsem zdědil. V životě jsem ani den nepracoval za peníze. I námahu spojenou se správou mého jmění a ostatního majetku stejně jako s anonymní dobročinností za mě obstarávají spolehliví správci. Bohatství mi přineslo především volnost. Když dumám nad svým osudem, vždycky mi v hlavě vyvstane má volnost a rozveselím se. A třebaže mi z toho nic neplyne, je to dobrý pocit. Je vyloučeno, abych ztroskotal.

Kdysi jsem si kladl otázku: „V čem komu prospívám, myslím jako lidstvu, v čem spočívá moje kvalifikace," ale dnes už mi to je jasné. Jsem specialista na dvě subspeciality: na sport a na život v mnoha domovech. Ale zatímco se můj obdiv k vrcholovým amatérským sportovcům datuje už od mého nádherného dětství, pocit, že jsem s nimi spřízněný, se vyvinul teprve později. Chovají se podobně jako já, jako by i oni byli zajištění zděděnými financemi, a veškerou svou energii a nadlidské úsilí věnovali tomu, aby zvýšili svou rychlost nebo sílu, a nedbali na to, co tomu říká zdravý rozum jejich spoluobčanů.

I když se v poslední době ledacos mění, maratonisté, sprinteři i desetibojaři se dodnes zarytě upínají k jedinému cíli: jak uběhnout nějakou vzdálenost za kratší dobu, jak nabýt ještě větší síly a získat na olympiádě medaili. Já osobně jsem sice malý a už plešatím, ale svaly se mi rýsují pořád stejně ostře a pevně, jak to člověk obdivuje na florentském Davidovi, a troufám si říct, že víc. Tuhle tělesnou vlastnost jsem nezdědil, tu jsem si musel vypěstovat, a stálo mě to značné úsilí. Ale to je jiný příběh.

Jak už jsem nadhodil, rád bydlím v mnoha domech. Mé tři nejzamilovanější, každý ve zcela jiném světě, jsou na ostrově Gore, v Praze a v Key West na Floridě. Když jsem si koupil první dům v cizině — na ostrově Gore — vzpomněl jsem si, co mi tenkrát řekl Jindra v Papui. Gore je ostrůveček u západoafrického pobřeží, kam se člověk dostane po krátké plavbě z Dakaru v Senegalu. Vešel ve známost a získal špatnou pověst kvůli budově, která se podobá pevnosti a stojí na východním pobřeží nedaleko přístaviště. Kdysi tam shromažďovali černí otrokáři (dnes už jaksi zapomenutí) otroky, které pak prodávali „bělošským lodím" a ty je dopravovaly do obou Amerik a na Karibské ostrovy. Je to zajímavé místo navštěvované turisty a hledači „kořenů", kterým se vyhýbám, jen občas udělám výjimku v případě, že nějaká hezká dívenka si ve vedlejší chajdě s občerstvením a imitacemi ebenových řezeb vyleštěnými krémem na boty (v jediném místě na ostrově, kde se dostane něco k jídlu) chce koupit Coca-Colu.

Můj dům na ostrově Gore mi připomíná obrovský čtverhranný balvan, je přes dvě stě let starý, kamenný, má prostorné místnosti a stropy až do nebe. I zdi jsou důkladné, dvě stopy tlusté, mají vysoká, ale úzká okna, aby tam nepronikl hluk zvenčí a uvnitř se udržel chládek. Starožitného nábytku je v těch nesmírných prostorách poskrovnu, abych měl větší pocit volnosti. Potěchou pro mé oči jsou obrazy a sochy, jednak abstraktní a jednak romantické.

Dům stojí poblíž návsi, nad níž se klene obrovský baobab, pod kterým se shromažďují starci, etničtí Woloffové. Přicházet ani odcházet jsem je nikdy neviděl. Působí dojmem, že vězí svými kořeny stejně jako ten baobab v červeném, spečeném jílu.

Mají maličké přenosné stoličky, aby měli na čem sedět, podomácku vyrobené dýmky a čas od času dají kolovat láhev palmového vína. A přidají k ní vždycky spoustu příběhů, které už kdysi vypravovali. Jsou jako letité červené bordeaux a stejně jako to víno z Haut-Medocu dobře vyzrálé, takže už mají delikátní plnou chuť a buket. Vždycky si obuju sandály vyrobené z vyřazené pneumatiky (padesát centů) a na holé tělo natáhnu místní bavlněný hábit, nikoli nepodobný noční košili mé babičky. Každý večer se přidám k jejich kroužku. „Bonjour, monsieur Terence, ga va?"pozdraví mě ti mudrcové s úsměvem a s napřaženou paží, protože dychtí po posluchačích.

Někteří se nadzvednou a ukážou mi rukou, že mi dělají místo. Mé jméno monsieur Terence na ostrově Gore dobře znají. Monsieura Terence léčí návraty do Afriky; Afrika uklidňuje mou duši a zároveň ji vzrušuje.

Můj druhý dům je v tajemném městě Praze a byl renovován v roce 1680. Je kamenný, má prostorné místnosti a stropy až do nebe. Zdi jsou důkladné, dvě stopy tlusté, okna vysoká, ale úzká, aby uvnitř bylo ticho a teplo. Starožitného nábytku je v těch nesmírných prostorách poskrovnu, takže mám větší pocit volnosti. Útěchou pro mé oči jsou obrazy a sochy, jednak abstraktní a jednak romantické.

Dům stojí v úzké uličce proti baroknímu kostelu, kde se scházejí milovníci hudby (místní pohané). Tahle městská čtvrť se jmenuje Malá Strana. To slovo „malá" mám na ní obzvlášť rád. Kdykoliv se v těch končinách potuluju, stanu se zajatcem nehybných koncentrátů historie: nestvůrných chrličů na střechách, připravených k seskoku; mramorových svatých s dobromyslným úsměvem napůl sežraným kyselými dešti; tvarovaných mosazných klik vyleštěných tisícovkami mozolů; skleněných oken tak starých, že jsou na nich vidět zčeřené vlny tekutých krystalů; kočičích hlav srovnaných se zemí koly kočárů starodávné šlechty a podpatky chudiny. Je známo, že zlato je proto tak cenné, poněvadž molekuly plynů a tekutin nevyvolávají na jeho povrchu chemické reakce, a tak se neustále blyští. Ale dech staletí zamlžil zlaté mozaiky a pozlacené anděly v katedrálách tohoto mého města tak, že získal hřejivost sametu.

Někdy se mi těsně před tím, než slunce zapadne za Petřín, zdá, že je tím zlatým sametem potažené celé město. To si pak natáhnu svůj převlek sestávající z bundy z armádního výprodeje, pracovních kalhot a českých socialistických bot z umělé hmoty (vyznačujících se tou zvláštností, že jejich výrobce upozorňuje, že je nemám nosit, když je pod nulou nebo víc než 30 stupňů Celsia), a vyškrabu se Nerudovou ulicí na kopec, zamířím kolem hlavní brány Hradu do pivnice „U Černýho vola". Tam se s ostatními hosty v podobném převleku, pod závojem cigaretového kouře a výparů popovického Kozla, s elánem, alkoholem vyvolanou vášnivostí a sarkasmem a ironií, které jsem tady odkoukal, zúčastním rozboru, někdy dokonce pitvy života. „Ahoj, Terenci!" pozdraví mě třeba někdo. „Terenci, vole, poď, posaď se k nám!" a několik z nich mi přistrčí židli. Námět zvaný život je nevyčerpatelný, záhad je spousta — a tak je nutné jezdit do Prahy často — což taky dělám.

Když přijdu do „Bull's Eye" v Duval Street v Key West, uslyším své jméno, ještě než dojdu k pultu. Někdy se třeba ozve od stolu u pódia nebo od některého okna, ale většinou od pultu vyrobeného z trupu nešťastné Panamy, která ztroskotala na Krokodýlím útesu. „Hej, Terenci, poď sem!" nebo: „Je tady Terence. Hej, kámo, tady jsem!" Vzpomněl jsem si s úsměvem na Jindru, na toho dobrodruha z Papuy, a tak jsem si koupil dům v Key West na floridských Keys.

Stojí v Olivia Street, ve staré čtvrti poblíž hřbitova.

Ulice je lemovaná gambolimbo stromy, jejichž kůra se leskne jako spálený zadek neopatrného turisty. Takřka každý dům má zahradu s banánovníkem, který vysílá z větví na zem kořeny, šiky berlí, aby ho nevyvrátily uragány. Je to dvoupodlažní dům, jehož majitelem byl vylupovač ztroskotaných lodí, a má na střeše „vdoví vyhlídku", odkud můžu sledovat lodní provoz jak na smaragdové ploše Zálivu, tak na indigovém Atlantiku a stejně jako Papá Hemingway pít papadouble daiquiri a vykouřit si propašovaný kubánský doutník, protože mou místní přítelkyni při pohledu na doutník v domě div netrefí šlak. Zdi domu jsou důkladné, dvě stopy tlusté, z korálu. Je to jediný „dům vylupovače ztroskotaných lodí", který není dřevěný, má vysoká, ale úzká okna, aby byl v domě chládek. Místnosti jsou prostorné, stropy mají až do nebe. Starožitného nábytku je v nich poskrovnu, takže je tam dost místa, abych měl pocit volnosti. Potěchou pro mé oči jsou obrazy a sochy, jednak abstraktní a jednak romantické.

V kukle domu netrávím příliš času. Jsem rád v městečku, kde mám kolem sebe lidi. Dopoledne je nejlíp protlouct v sedě v patiu „Croissants de France" v Duval Street. Ovocné dorty a čokoládové makronky jsou výborné, jako by je byl upekl sám žabožrout Herme, vrchní kuchař z „Fauchonu" na Place de Madeleine. Espreso voní stejně pronikavě a je stejně silné jako v Santosu. Ale stejně velkou roli hrají davy turistů, které se kolem člověka přelívají.

Jihoamerické dámy s nalíčenými obličeji škobrtají na vysokých podpatcích a v těsných přiléhavých džínách a nakupují a nakupují. Evropané okukují všechno, co je aspoň vzdáleně historické, v rukou fotoaparáty a videokamery, na sobě trička bez nápisů i obrázků a na obličejích se zbrusu čerstvým opálením udržovaným lesknoucími se zvlhčovači pleti. V baru „Sloppy Joe" jsou samí metrákoví Američané. Nakupují v tričkách, která jim plandají přes obrovská břicha, a univerzitní vymóděná mládež v oblečení roztrhaném a děravém už z továrny se směje v blažené nevědomosti, že dny jejich opravdového přátelství budou jednou (za pár let) ty tam. Kolem mě špacírují místní černošky v nenarušitelně dobrém rozmaru. Je to nejtmavší plémě bahamských černochů — ještě nezkřížené. A Japonci, kteří se se zmrzlým úsměvem staví v tom vedru před každý kostel a bar a fotografují se. Homosexuálové přicházejí ve dvojicích. Key West se pyšní (spolu s největší hustotou barů na hlavu v USA) i něčím, co by se dalo nazvat největší hustotou teploušů na jednoho obyvatele. Jsou tady doma. Nechodí ruku v ruce; nosí konfekční oblečení. Někteří si zapomínají brát náušnice. Jsou tady doma.

Tu a tam se davem prosmykne rybář nebo někdo, kdo se živí chytáním humrů a na kom se snadno pozná, že tam už nepatří. Před několika lety jsem si v „Croissants de France" příjemně poklábosil s číšnicí s francouzským přízvukem, hezkým obličejem a sympatickým hrudníkem. „Cest dommage; to je škoda," řekla, když jsem jí sdělil, že mám v úmyslu odjet. Byl to moc dobrý začátek dne, a tak jsem se rozhodl, že se tam vrátím. Šel jsem do Duval Street, zabočil doprava do Green Street, přešel kolem hospicu pro lidi postižené AIDS a kubánského obchodu s potravinami, a pak rovnou cestou zpátky do Simonton Street. Byla tam nová galerie a starožitnictví a já jsem potřeboval nějakou starou židli. Majitel mi odpověděl na pozdrav vlídným úsměvem a brzy jsme se pustili do hovoru. Měl cizí přízvuk; holandský, jak se ukázalo.

Fascinovala mě anatomie jeho obličeje. Měl ho vytesaný z železného dřeva. Nad tvrdou bradou mu ostře vystupovaly hrboly žvýkacích svalů nádeníka; jeho výrazný nos mezi vystupujícími lícními kostmi byl poněkud ohnutý ke straně; úzkým rtům slušel úsměv. Z rysů mu vyzařovala inteligence a nevýbojná, klidná osobitost; okouzlil mě, třeba to byla zásluha těch zelených očí. Okamžitě jsem poznal, že je to člověk tělesně velmi zdatný a můj dojem ještě potvrdil pohled na jeho obnažená předloktí. Od lokte k zápěstí se mu táhly silné, husté provazce svalů jako na obrázku ruky bez kůže v učebnici anatomie.

Brzy jsem se dověděl, že je to někdejší člen holandského olympijského týmu, mistr Holandska v desetiboji. Jmenoval se Jan Diepering. Desetibojař — vrchol tělesné zdatnosti ve sportu! Vzbudil ve mně zvědavost a zanedlouho nadšení.

Brzy jsme se dohodli, že si oba nejvíc vážíme běžce na dlouhých tratích Emila Zátopka, „české lokomotivy". V okamžiku, kdy zjistil, že jsem Zátopka v Praze navštívil, že jsem byl svědkem několika jeho slavných bizarních vítězství a četl o něm knihy, zamkl dveře krámu a dal na ně cedulku „ZAVŘENO". Když pak chodil mezi starožitnými křesly, vyvolávaje vzpomínky na olympijské hry a jedinečný fenomén zvaný Zátopek, bylo v jeho gestech mladistvé rozjaření. Z těla mu sálala jaguáří hbitost. Pohyby měl vláčné a uměřené jako člověk krotící svou sílu a rychlost. S radostí jsem ho pozoroval a s radostí s ním rozmlouval. Vzpomínali jsme, dokud se do krámu nevloudila temnota. Ve všem jsme se shodli.

Navštívil jsem ho ještě jednou, asi za půl roku, a pokračovali jsme v hovoru, jako bychom ho vůbec nepřerušili. Vzal jsem ho do baru „Bull's Eye", kde ho znalo i několik dalších hostů, ale nikdo z nich nevěděl o jeho životě sportovce. Objednal si nealkoholickou „Shirly Temple", čímž vzbudil opovržení mého přítele barmana Eddyho a vysloužil si „fuj" od halamů u pultu. Bavili jsme se dobře, přímo fantasticky.

Pak jsem jel na ostrov Gore a nato do Prahy, takže než jsem se znovu ocitl v Duval Street, před sebou espreso a vyhlídku na kolemjdoucí studenty a jejich jarně prázdninové rituály, uplynul víc než rok. Nezdržel jsem se dlouho, těšil jsem se, že se setkám se svým přítelem Janem Dieperingem. Stromořadí rozsochatých mahagonů v Simonton Stret mě uvítala novou lesklou zelení po nedávném dešti. Umyl i výklad Janova podniku.

Vešel jsem s nedočkavým úsměvem, ale nikde jsem ho neviděl. Dva muži stojící za kancelářským stolkem přerušili svůj rozhovor a jeden z nich, ten větší, mi odpověděl na pozdrav. Nepoznával jsem ani jednoho. Zeptal jsem se, jestli bych mohl mluvit s Janem Dieperingem; kdy se vrátí? Větší z těch dvou mužů se na mě nechápavě podíval a chvíli mu trvalo, než ukázal na svého druha. „Tady ho máte, pana Dieperinga. Co byste rád, pane?"

Oslovil jsem Jana, který byl celý scvrklý, měl propadlé tváře a hluboko zapadlé oči, které se na mě nedívaly, obličej bledý, jako by na něj svítila zářivka, a hubené paže svěšené podél těla. Rozpačitě jsme prohodili několik vět, o čem, to si už nevzpomínám. Omluvil jsem se, že musím vyřídit jednu neodkladnou záležitost, a odešel jsem, celý zmatený, s pocitem trapnosti. Po pravdě řečeno mi bylo bídně. Celou cestu domů jsem uvažoval, jak může někdo za tak krátkou dobu takhle sejít. Třeba se právě zotavil z nějaké vážné nemoci nebo operace? Co se to s ním stalo? Budu za ním muset zajít, až bude v krámě sám. Pak jsem musel odjet z města.

Moje hlavní sídlo poblíž Storrsu v Connecticutu je obklopené mnoha akry nenarušeného smíšeného lesa. Za jednoho časného mračného červencového rána jsem šel do rokle na houby. V létě tam rostou hřiby a lišky a po dešti tam člověk najde i celá hnízda výborných purpurových „čirůvek". (Někteří „znalci" jim říkají „andělé smrti".) Výprava byla ten den ráno úspěšná, brzy jsem měl košík plný. Posadil jsem se na polštář mechu pod svým oblíbeným javorem nad roklí. Uvažoval jsem, jaké je asi právě počasí v Key Westu; jak je asi moje zahrada v době dešťů zarostlá. Co dělá můj přítel Jan? V duchu jsem viděl, jaký měl obličej za mé poslední návštěvy; ty hluboko zapadlé oči, v nichž byla starost a ještě něco, co nedokážu pojmenovat, odstávající uši (uší jsem si před tím nevšiml), bledé propadlé tváře a vlasy nad zpoceným čelem bez lesku mi připomínaly lebku kostlivce. To všechno se mi zničehonic vybavilo — bylo mi, jako by mě někdo praštil kamenem do hrudníku, musel jsem se zhluboka nadechnout.

Takovéhle rysy jsem znal: viděl jsem podobné ve filmu a v televizi. Prastaré oči mladých lidí na smrtelné posteli. Bylo mi jasné, co ty oči a vpadlé tváře potažené bledým napjatým pergamenem znamenají. Věděl jsem, co je to za nemoc, i když ji můj mozek odmítal spojovat s olympionikem. Nohy mě stěží donesly domů.

Už odpoledne jsem letěl normální linkou na Keys — nemám soukromý tryskáč. Poručil jsem si Bloody Mary. Jediné, co jsem vzal pro Jana, byl košík s těmi houbami nasbíranými v rokli. Řeknu mu pravdu: Je mi líto, že jsem tě posledně nepoznal, Jane; vypadals děsivě. Je to bezohledně — takhle to vyjádřit, ale tím se dá všechno do pořádku. Pozná, že jsem k němu upřímný, že af řeknu dál cokoliv, bude to upřímně, a bez obalu. Lidi strašně lžou.

Je to zpropadená věc: Řeknu mu, že mu pomůžu; za peníze se dá koupit důkladná pomoc, ale já nebudu mluvit o penězích. Znám lidi, doktory; určitá cesta, určitá naděje by mohly být nějakě ještě nevyzkoušeně lěky. Nějaká naděje tady být musí, krucinál. Dám mu ty houby, řeknu mu, jak se připravujou na japonskej způsob se sojovou omáčkou a sakě. Abych ho přived na jiný myšlenky. Budu mu vyprávět o Tatsuo Itohovi, kterej mě naučil ty houby připravovat. Že Itoh kdysi vyráběl žesťové nástroje a za války vyřešilproblěm, jak ohnout výfuk stihačky Zero, že je ohýbal jako u trombonů, nadělal si miliony a po válce se rozhodl stát kuchařem, obyčejným kuchařem. Vypovím mu celou historii. Jen abych ho přived na jiný myšlenky. Bože můj, musí přece existovat nějaká naděje, něco, co se dá s tou pohromou udělat. Třeba bych mu neměl říkat, jak vypadá. Ano, už vím, co udělám.

Vejdu: „Hej, Jane! Jak se máme, kámo! Hej, to je ohromný, že tě zase vidím!" Plácnu ho do zad a zasměju se. Ale ne moc. Tohle udělám, až vejdu. Snad.

Letadlo se snášelo a už jsem viděl Stock Island a za ním panorama města, starý maják ve Whitehead Street, v přístavišti křižník válečného námořnictva a nakadeřené vrcholky stromů napovídající, kudy jdou ulice. Byl to tropicky krásný obraz, ale tentokrát jsem ho vnímal jen podvědomě. Hrome, vemu to do ruky. Něco uděláme; něco se musí dát dělat. Nějaká naděje tady bejt musí.

Taxík mě dovezl do Simonton Street. Poslal jsem ho pryč.

Rozhlížel jsem se po Janově galerii, ale nemohl jsem ji zaboha najít. Vrátil jsem se po svých stopách, jak to má člověk udělat, když bloudí, k tomu kubánskému obchodu s potravinami a útulku pro nemocné AIDS, pak jsem šel zpátky, ale v Simonton Street žádná galerie nebyla. Připadalo mi to jako zlý sen.

„Ano, můj milej, galerie tady bejvala. Jste tady dobře," odpověděla stará paní na mou otázku. Můj udivený pohled ji pobavil. „Už měsíc nebo tak tady není. Bejvala támhle," ukázala na prázdnou parcelu na druhé straně ulice. Poznal jsem ten strom, mahagon.

„Oni ji zbourali?"

„No jo, celej barák. Bude tady supermarket Winn Dixie." Zakroutila hlavou a pajdala pryč. „Další."

Přešel jsem jako v mrákotách na druhou stranu ulice, posadil se na hromadu rozbitých tvárnic, zadíval se na rozházené odpadky, polámané trámky, cigaretové špačky, igelitové pytlíky, zmačkané stránky novin a hovna. Srdce mě bolelo. „Kde jsi, Jane? Kde jsi? Kamaráde, desetibojaři!"

Obeznalé truchlící pozůstalé by nepřekvapilo, že ten nářek Terencovi pomohl. Bolest na prsou polevila, aspoň trošku. Málokdy v životě plakal, ale nikdo tam nebyl. Jenom hromada polámaných tvárnic a cihel, osamělý kondom, Janovy houby scvrkávající se v horku, černající „andělé smrti". Jak přes to rumiště klopýtal, pot se z něj jen lil.

Máchal rukama ve vzduchu — div neupustil košík. Na ulici zabočil k domovu. Říkal si, že by třeba mohl zachránit aspoň ty hřiby: hřib je náramně tvrdá houba. Co kdyby je dal do mrazáku. Maria si už poradí. Nedokázal se dost dobře soustředit.

Přešel na druhou stranu ulice, zapotácel se, opřel se o kmen mahagonu a zadíval na oblohu. Siluety palem už tmavly a v severovýchodním větru od Atlantiku, který vždycky v tomhle období fičí kvečeru víc, chrastily jako kosti. Dobrý vítr pro lodě. Ale člověk v něm vidí všechno zpřeházené, páté přes deváté, protože mu bobtná mozek a tlačí zezadu na oční bulvy.

SMRT TOHO, KTERÝ NEVRHÁ STÍN

Vesnice Eskimo Point na opuštěném pobřeží zálivu se z výšky podobá rozházené hromadě krabic. Celou tu bezútěšnou rozlohu okolní tundry zdobí až k obzoru jen zrcadla malých jezírek. V černém inkoustu Hudsonova zálivu, hezky daleko od břehu, se pomalu, synchronně pohybují hejna běluh. Inuiti by je měli v tomhle ročním období rádi blíž u pobřeží, protože je nejvyšší čas udělat si dostatečné zásoby masa a velrybího tuku na zimu. A ta je už ve vzduchu, večer ji už člověk cítí.

V jazyce Kablunů, bělochů ani Inuitů neexistuje výraz, který by vyjadřoval pach zimy. Ale pro lední medvědy, procházející po pobřeží vesnicí ke svým zimovištím na jihu, existuje spousta jmen. A touhle dobou už přicházejí. Třeba i oni cítí ve vzduchu zimu.

Jihozápadní obloha si hrála na barvy s oranžovým terčem zavěšeným nad obzorem Hudsonova zálivu. Navzdory tomu, že podle kablunských hodinek už bylo pozdě, bylo lze v dálce ještě rozeznat sněžné husy. Většina dětí, některé zachumlané pod dekou z krámu Hudson Bay Company, některé přikryté kůží karibú, už snila ve vzájemném objetí, aby se zahřála. Starší dívky a chlapci, ještě svobodní, se obveselovali v Domě mládeže hrou Zhasněte světla a jinými kopulačními vymyšleninami. Zdálo by se, že v Eskimo Point je normální letní večer.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dámy bruselských nocí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.