© Michaela Košťálová
© Nakladatelství Petrklíč
ISBN (tištěné) 978-80-7229-248-6
ISBN (epub) 978-80-7229-413-8
ISBN (mobi) 978-80-7229-414-5

Motto autorky:

„PER ASPERA AD ASTRA."

(Skrze obtíže ke hvězdám.)

Úvod

Měl-li někdo za umělecký úděl následování vznešeného charakteru spolu se svébytnými hereckými kvalitami své dávné, výsostné učitelky – paní Otýlie Sklenářové-Malé, byla to bezpochyby paní Růžena Šlemrová. Někdejší čelná osobnost vinohradského divadla v Praze, nepřekonatelná interpretka salonních rolí, první dáma prvorepublikového filmu, která dokázala jako jedna z mála v celé své kráse, eleganci a noblese důrazně předvést, jak nepostradatelný a zásadní je pro herce takový atribut, jakým je dokonalý mluvený projev doprovázený výraznými gesty a zpestřený navíc jedinečným osobním espritem.

Po úspěšném absolutoriu hereckých lekcí a nástupu profesionální divadelní dráhy se čerstvá herečka, milovnice módy a umění, provdala za významného spoluzakladatele hostivařských filmových ateliérů. Přesto k filmovým úlohám nikdy, a to zásadně, nepřicházela skrze nějakou protekci. Výhodné postavení naopak využívala především při aktivním boji o rovnoprávnost filmového a divadelního umění. Nejen na filmovém plátně, ale i v civilu se stala proslulou také díky nápaditým, elegantně extravagantním módním kreacím, které nikdy nepostrádaly důstojnosti a půvabu. Byla to nefalšovaná dáma, pikantní svým uměním. K panovačným, vypočítavým a hašteřivým paničkám přitom měla ve skutečném osobním životě hodně daleko.

Měnící se společenské poměry po druhé světové válce však její typově vytříbenou uměleckou úlohu dostatečně nepochopily a brilantní salonní kousky, jakými byly například paní Anny Koháková (Řeka čaruje, 1945) či o něco starší úloha radové Štěpánkové (Paní Morálka kráčí městem, 1939) se v očích široké veřejnosti bohužel často obracely proti své představitelce. Nejširší veřejnost se nejspíš domnívala, že známá umělkyně je i v osobním životě podobná rolím, jež ztvárňovala. Honosné večerní róby, nápadné šperky a „paničky z vysoké společnosti" se začaly z filmů let následných vytrácet a spolu s nimi i herecká osobnost paní Šlemrové, která později dostávala už jen drobné a pro její osobnost většinou poměrně nedůstojné postavičky. Zájem o kdysi vrcholnou umělkyni postupně opadal, až upadl zcela. Na místo živého ztělesnění vstoupila legenda, uchovaná v archivních dokumentech.

Je však do jisté míry zvláštní, že ani v současné moderní době nebyl zájem o umění a osobnost této ženy mezi historiografickým výčtem filmových herců generace první republiky stále ještě dostatečně rehabilitován. Vlastně dokonce možno i říci, že o jejích hereckých či dokonce velkých osobních kvalitách se téměř, s výjimkou několika málo souborných knih a lexikonů, nikde nedočteme. Nechť je proto tento titul, zaměřený nejen na monografii života umělkyně, ale především na důkladný rozbor její filmografie a ztvárněných úloh, onou příslovečnou „první vlaštovkou" k nápravě a výplni pomyslných mezer.

Když jsem se poprvé rozhodovala, zdali vlastní specializaci svěřit právě životu, a především rozsáhlému dílu této pozoruhodné umělkyně, dlouho jsem neváhala. Vyjma zmíněné mezery v historiografii mne oslovilo zejména její podmanivé umělecké kouzlo, jež dodnes promlouvá z historických záznamů jasným a srozumitelným jazykem. Kromě skvělé herečky byla Růžena Šlemrová rovněž velkou osobností, takovou, jakou nemůžeme nikdy uměle vyrobit, nýbrž pravou dámou, jež se musí samovolně zrodit. O umělecké osobnosti této ženy vypovídají nejvíce především dochované filmové snímky, které jako jediné vtiskly jejímu hereckému umění nesmrtelnost. Titul Růžena Šlemrová, pikantní dáma se proto velkou částí zaměřuje především na podrobný popis a kompletaci nejvýraznějších a nejkrásněji ztvárněných úloh, v nichž nápadná umělkyně zazářila na mnoho způsobů. Je zrcadlem jejího pikantního uměleckého světa.

Profil herečky

Růžena Šlemrová,

roz. Machová.

Studentka slavné tragédky a první dámy Národního divadla Otýlie Sklenářové-Malé.

(*10. 11. 1886 Plzeň, †24. 08. 1962 Praha)

Provdána za Roberta Šlemra, spoluzakladatele hostivařských ateliérů, někdejšího člena správní rady filmové společnosti A-B.

Po celý život zůstala bezdětnou.

Otec Bedřich Mach byl významným historikem a jedním z předchůdců dnešních historiků umění.

Znamení v horoskopu: Štír.

Životní numerologické číslo: 8.

Motto umělkyně: „Zkušenosti se neztrácejí."

Vždy šarmantní umělkyně Růžena Šlemrová.

Obecná charakteristika umělkyně

Štíhlá, blond žena s podmanivým vzezřením, nápadně pronikavým hlasem a osobním charizmatem. V umění kladla důraz především na slovní eleganci, vybroušenou výřečnost a pěstěný hlas spojený s nápadnými gesty a obličejovou mimikou. Své umění herecké vždy podtrhovala osobitým módním stylem, jímž dotvářela dílo k dokonalosti.

Záliby a vášně

Velkou vášní paní Šlemrové bylo sbírání a vytváření nejrůznějších šperků a módních ozdob. Milovala drahé kovy stejně tak jako bižuterii či šperky ze všedních materiálů, které měly „šmrnc". Totéž platilo o módě, ve které dokázala vždy s přehledem zkombinovat vrcholně luxusní kusy s naprosto obyčejnými, přičemž výsledek byl nakonec vždy čímsi ohromující. Šperky si ráda sama navrhovala a současně i vyráběla. (Traduje se, že před kreativním viděním umělkyně neutekl prý dokonce ani stříbrný kovový „WC řetízek", jehož herečka využila k výrobě náhrdelníku.) Měla neobyčejný cit pro skutečnou krásu a vytříbenou eleganci.

V osobním životě platila za pravý opak svých hašteřivých a panovačných rolí – byla to milá, vtipná, dobrosrdečná a příjemná žena. Měla ráda přírodu a s velkou oblibou jezdila na rekreaci do lázní. Jejím nejoblíbenějším místem byly slovenské lázně Sliač. Stejně jako noblesou a elegancí vynikala také svou inteligencí, pílí, pracovitostí, cílevědomostí, pevným rozhodováním i jistou dávkou konvence.

Grafologické ohodnocení písma – podpisu:

Detail autogramu umělkyně.

Dochovaný styl písma umělkyně vypovídá mnohé o její osobnosti. Elegantní, precizní, konvenční, leč svébytně provedený podpis – autogram rozhodně koresponduje s temperamentním a podmanivě jímavým kouzlem umělkyně. Začněme proto krátký rozbor postupně, k celkovému zhodnocení.

Stojatý styl písma vypovídá o rozumově založené bytosti s velkým smyslem pro povinnost, odpovědnost. Zajímavé jsou především prvky odkazující na historický styl písma. Nápadné jsou především na písmenkách „a", „o", „v". Celkově stabilní podpis vypovídá o rozhodné (stabilní) osobnosti, která si umí stát pevně za svým rozhodnutím a přesvědčením. Strnulé, místy lehce zdobné písmo symbolizuje osobnost s citem pro krásno. Mezi nápadné znaky hereččina podpisu patří použití jakési girlandy. Umělkyně nezvýrazňuje háčky ani kroužek nad „u" v křestním jméně. K sobě otočené „girlandy" u písmen „R" a „S" mohou vypovídat o osobnosti, která je na jednu stranu nesmírně precizní a konvenční, avšak v rámci mezí dokáže často také nečekaně, kreativně překvapit. Velké písmo nejen v podpisu, ale i v běžném rukopise znamená sebevědomí, důstojnost. V tomto případě jde ruku v ruce i s oborem umělkyně, tedy herectvím. Zajímavé je také použití tečky za podpisem. To symbolizuje opravdu velkou osobní preciznost.

V úhrnu lze tedy konstatovat, že hereččino písmo skutečně mnohé napovídá o její osobnosti; konvenční, důsledná, rozumná, umělecká, sebevědomá, elegantní, důstojná, avšak mnohdy nápaditá a „v davu" výrazná žena – umělkyně.

Nejvýraznější filmové role umělkyně

(řazeno vzestupně dle letopočtu)

– Rézi (Tereza Špelcová) – Anton Špelec, ostrostřelec (1932) – Továrnice Štěpánová – Velbloud uchem jehly (1936) – Paní oficiálová Muknšnáblová – Otec Kondelík a ženich Vejvara (1937)

– Paní Hakenová – Andula vyhrála (1938)

– Paní radová Štěpánková alias paní Morálka – Paní Morálka kráčí městem     (1939)

– Paní Milada Dvořáková – Ženy u benzinu     (1939)
– Tetinka Hermína – Život je krásný     (1940)
– Tetinka Malvína Klásková – Katakomby     (1940)
– Paní prokuristová Marie Dusbabová – Tetička – Paní Anny Koháková – Řeka čaruje (1945)     (1941)

– Paní radová Cecílie Dynderová – Hostinec U kamenného stolu (1948)

Nejlepší filmové výkony vůbec

1. Paní Anny Koháková – Řeka čaruje (1945)

2. Paní radová Štěpánková alias paní Morálka – Paní Morálka kráčí městem (1939)

3. Paní prokuristová Marie Dusbabová – Tetička (1941)

4. Paní Hakenová – Andula vyhrála (1938)

Nejoblíbenější a nejčastěji používané filmové rekvizity

1. Lorňon a cvikr – „skřipec" / Lorňon (např.: Sňatková kancelář, Vdavky Nanynky Kulichovy, Velbloud uchem jehly, Švadlenka, Bílá vrána, Paní Morálka kráčí městem, Katakomby, Sobota, Mladá léta aj.). Cvikr (Vdavky Nanynky Kulichovy, Uličnice, Rozkošný příběh, Otec Kondelík a ženich Vejvara, Co se šeptá, Hostinec U kamenného stolu aj.)

2. Nápadné kabelky, výrazné šperky a klobouky / Kabelky (Velbloud uchem jehly, Andula vyhrála – nápadná kabelka z krokodýlí kůže, Katakomby – vyšívaná kabelka na ples s květinovým vzorem, Řeka čaruje aj.). Šperky (Velbloud uchem jehly + Čtrnáctý u stolu – speciální pudřenka s drobným zrcátkem v podobě náramku, Katakomby + Sobota + Za tichých nocí – speciální komplet reliéfně zdobených a vykládaných šperků: lorňon + dlouhé náušnice aj.). Perly na krk (Sňatková kancelář, Švadlenka, Andula vyhrála, Dívka v modrém, Katakomby, Řeka čaruje aj.). Klobouky (klobouků umělkyně využívala téměř ve všech filmech, jmenujme proto jen ty nejnápadnější: Lidé na kře – klobouk s vycpaným ptačím tělem a hlavou, Andula vyhrála – špičatý klobouk, Dívka v modrém + Život je krásný – klobouk tvarem připomínající cylindr, Valentin Dobrotivý – čínský klobouček aj.).

3. Černobílé střevíce (Bílá vrána, Dívka v modrém, Život je krásný, Pacientka dr. Hegla, Tetička aj.).

4. Vykládací karty (Vdavky Nanynky Kulichovy, Otec Kondelík a ženich Vejvara, Život je krásný).

5. Psí miláček (použit např. ve snímcích: Velbloud uchem jehly – pražský krysařík, Přednosta stanice – King Charles španěl, Hostinec U kamenného stolu – pražský krysařík aj.).

6. Jehlice a vlna na pletení (Vdavky Nanynky Kulichovy, Co se šeptá, Dovolená s Andělem aj.).

7. Nápadné náramkové hodinky (Andula vyhrála aj.).

Nejméně používané filmové rekvizity

1. Brýle – standardní (použito ve filmu Advokátka Věra).

2. Cigarety, lulky, tabatěrky a kuřácké scény (pouze několik málo snímků: Lidé na kře, Advokátka Věra, Zlaté dno).

3. Paruky (pouze u mála rolí, z nichž nejojedinělejší byla role paní radové Pšeničkové ve filmu Jarka a Věra, u níž bylo použito paruky černé barvy, umělkyně jinak občas vystupovala v příčescích, které ovšem vždy pouze doplňovaly její přírodně bohaté blond vlasy).

Oblíbené zvíře – pes, nejraději měla rasu pražského krysaříka, kterému pomohla na „výsluní" v rámci obliby mezi psími rasami v Čechách.

Řekla o sobě:

„Vytvářím různé postavy na divadle a ve filmu. I když mají ve svém základě určitou podobnost, přece jsou různé. Ke všem si najdu vždy určitý vzor, podle něhož tvořím. Upozorňuji, že to není kopírování."

„Každý dobrý výkon před kamerou musí být přímo vybojován, zdolán pílí a vybroušen neúnavnou trpělivostí."

„Je to tak, svět filmu mám prostě ráda. Je to láska na celý život."

Řekli o ní:

„Otočná, štíhlá slečna Machová, herečka výřečného, povídavého a pospíchavě námluvného půvabu, brzy ukázala, že ani ve svém ještě znepokojujícím věku k Štechovi nepřišla zbůhdarma a pro ledasjakou úrodu…"

(V. A. Marek)

„…Umělkyně, tolik obdivuhodně a virtuózně pracující na ošidném rozmezí grotesky a pohlednosti dámy z haute volée."

(V. A. Marek)

„Takový herecký projev, ten se nedá naučit. S tímto talentem se musí člověk narodit. Je to dar!"

(Marie Rosůlková)

„Sama mladá, přála ještě mladším. Nedovedla nemít ráda, nikdy neřekla o nikom nic nevlídného. Nezapomenu na její výkony, ale také ne na její srdečnost, s jakou mi otevřela dveře svého domova."

(Olga Scheinpflugová)

„Je to naše nejmilejší ženská komička s noblesou…"

(Jaroslav Marvan)

„Doménou se jí stal salonní repertoár, v němž střídala mondénní zjevy společenských hvězd s civilními podobiznami starších žen…, kde přidávala k elegantnímu zjevu a dokonalým toaletám vyzrálé herecké umění."

(Miloš Fikejz, In: Český film: Herci a herečky/III. S-Ž, 2008)

„Hřivna elitního ženského komika, jakým Růžena Šlemrová nesporně byla, však zůstala pro český film neodkryta."

(Š. a L. Bartoškovi, In: Filmové profily 2, 1990)

„Obecenstvo mělo Růženu Šlemrovou rádo."

(Marie Rosůlková)

„Všude však paní Růžena Šlemrová zůstávala onou vzácnou dámou k pohledání, dominující a vzdělanou, ženou velké úlohy – nehrané, protože žité."

(V. A. Marek)

Zrození
elegance a noblesy

Žena vrozené elegance, vnímavého citu pro umění, osobité inteligence a energického šarmu se narodila dne 10. listopadu roku 1886 v Plzni. (Některé prameny sice uvádí roky narození odlišné, např. 87, 88 či 89, nicméně oficiálním datem je skutečně rok 1886.). Již prvotní informace ze života této přitažlivé a jedinečné ženy je proto obestřena jakýmsi zvláštním tajemnem, které ovšem v případě magicky působící umělkyně není rozhodně prvním ani posledním.

Souborná, vlastnoručně podepsaná fotografie,mapující pestrý repertoár osobité herečky.

Chtěli-li bychom pro začátek alespoň zčásti důvěřovat astrologickým rozborům znamení, které dávají do vínku jednotlivým zástupcům zvěrokruhu charakteristické a typové vlastnosti, museli bychom jistě shodně konstatovat, že v případě paní Růženy Šlemrové by se typologie z hlediska astrologického znamení rozhodně s realitou nikterak nemíjela. Znamení Štíra, ve kterém se umělkyně narodila, by totiž téměř přesně odpovídalo mnoha jejím vlastnostem, přičemž by jistě vysvětlovalo i mnohé okolnosti, které doprovázely její život. Bylo by proto snad s trochou fantazie i jedním z mála vysvětlení, jak odůvodnit, odkud se v této dámě po celý život braly minimálně takové atributy, jakými byla grácie, elegance, vznešenost a pronikavé, slovy těžko popsatelné osobní kouzlo – charizma. Všechny ušlechtilé vlastnosti, stejně tak jako herecké vlohy a umělecký cit, byly především otázkou vrozených, nikoliv za život získaných kvalit, neboť přesně tak, jak později pronesla například i paní Marie Rosůlková, umění a charizmatická osobnost je „dar, který se nedá naučit." V případě paní Šlemrové platila tato slova mnohdy dvojnásob.

Stejně tak jako charizma a zvláštní naturel byla další obdivuhodnou vlastností paní Růženy i její rozhodnost, důslednost, pevná vůle a dovednost jasného vytčení cíle, který si jednou určila, vytrvale jej sledovala a obvykle ho dosáhla.

Pocházela ze společensky velmi dobře postavené, vážené rodiny. Její otec, pan Bedřich Mach, platil za skutečně významného akademika – dokonce dnes již možno říci, že přímo za jednoho z přímých předchůdců současného již etablovaného, svébytného a prestižního oboru – dějin výtvarného umění. Sám byl však ve své době označován zatím ještě „pouze" za historika či spíše odborníka přes dějepis, neboť obor dějin umění jakožto suverénní vědní disciplína se teprve utvářel. Pocházel z Dolních Štěpanic, kde se roku 1853 narodil. Známky sečtělosti a nadání pro studia vykazoval již v raném věku. Po absolutoriu dvou gymnázií – pražského a v Hradci Králové, se proto rozhodl nastoupit skutečnou akademickou dráhu. Vrátil se zpět do hlavního města, aby mohl absolvovat zdejší univerzitu, na níž také úspěšně vystudoval svůj budoucí obor, tedy historii. Jako mladý suplent prošel zkušenou na několika místech. V Kolíně, Pardubicích i Plzni, kde se nakonec i se svou rodinou usadil. Půvabné město s hlavní dominantou, katedrálou sv. Bartoloměje s nejvyšší věží v Čechách, se stalo na čas místem nejen jeho působení, ale rovněž i opěrným bodem pro rodinu. Zde dali manželé Machovi život dcerce, jejímž osudem se stalo budoucí, tehdy ještě neznámé a těžko představitelné stříbrné plátno. Po získání životní praxe a jmenování profesorem dějepisu mu již nic nebránilo v dráze vzdělaného a uznávaného historika. Vyučoval a také publikoval. Mezi jeho nejvýznamnější uměnovědná díla patří například: Ornamentika – Přehled dějin, rozvoje a rázovitých forem umění okrasného všech dob, vydatný sborník dobových ornamentů s pečlivě zdokumentovanými kresbami z roku 1900, či Příruční kniha dějin umění z roku 1899 1.

Dcera známého, v Plzni uznávaného historika byla proto moudrá a inteligentní po svém otci, což jistě nezůstávalo v rodině Machů jen tak bez odezvy. Jak již to tak bývá, že otcové nedají dopustit na své dcery, tak i v této rodině trpěl na potomka něžnějšího pohlaví především otec. Svou dceru, pojmenovanou Růženka, tedy z původně latinského slova Rosa, znamenající urozený, spanilý květ růže, velmi miloval a všemožně podporoval. Z lásky jí prý také někdy přezdíval „blonďatý andílek". Za krásnou tvářičkou rozmazlovaného děvčátka se však skrývalo nejedno nadání, včetně vloh pro studia. Je proto velmi pravděpodobné, že ještě dříve, než se později paní Růžena definitivně vyslovila pro svůj budoucí herecký úděl, mohl se její otec zpočátku domnívat, že jeho šikovná dcera půjde jednoho dne v stejných šlépějích. Nakonec zázemí pro to skutečně měla. Kdo ví, jaké momenty by do oblasti historie přinesla originálně temperamentní osobnost paní Růženy. Těžko říci. Nicméně srdce tuto nadanou ženu táhlo přece jen jinam. Jako malá hrávala školní divadlo. Tato činnost ji prý velmi bavila a naplňovala. Ráda byla vždy alespoň na chvíli někým jiným a ráda se převlékala do kostýmů. Čím častěji se dostávala do jakékoliv konfrontace s divadlem a skutečnými herci, tím více byla přesvědčená o budoucí volbě. Ze školních představení si ostatně malou slečnu Machovou pamatovala řada lidí, neboť nápadným, slovy těžko vystižitelným charizmatem, které přímo přitahovalo lidské pohledy, oplývala již v dětském věku. Byla zvláštní dítě.

Ještě však předtím, než vyjevila přání nahlas a nastoupila na prestižní pražskou hereckou školu paní Otýlie Sklenářové-Malé, vystudovala paní Růžena Šlemrová řádně střední odbornou školu, kde s velmi dobrými známkami také úspěšně odmaturovala. Na rozdíl od mnoha svých kolegů se nenechala bezhlavě zviklat vidinou nejisté divadelní slávy, a pracovala proto nejprve na svém vzdělání, které, byť sebevíce složitě vydobyté, se nakonec v životě nikdy neztratí. Stala se na dobu, kdy ještě nebyl, zejména u dívek, takovýto vzdělávací postup běžný, jako je tomu dnes, velmi vzdělanou mladou dívkou. Přestože se tedy budoucí kariéra vědecká mohla přirozeně a jistě i právem nabízet, osud již cestu budoucí umělkyně vedl jiným směrem. „Blonďatého andílka – Růženku" čekal velký moment. Oznámení jejího dalšího, trochu odlišného životního plánu – herectví. Věděla sice, že takovýmto rozhodnutím rodinu přímo prvoplánově nepotěší, ale hlas srdce je hlasem božím.

Stejně jako některé další herecké kolegyně (Míla Pačová * , Růžena Nasková aj.) byla i paní Šlemrová talentovaná mnohostranně. Stala se především nositelkou vrozeného výrazného a vnímavého citu pro eleganci a krásno. Ráda proto navrhovala a vytvářela nejrůznější umělecké věci. Jakýsi prim u ní ovšem vždy měly zejména takové, které se daly ihned poté využít v módní garderobě. Se svým otcem také pravidelně navštěvovala výstavy výtvarného umění, které ji velmi oslovovaly, neboť měla výtvarné nadání, pochopení. Ovšem nade vším výtvarnem a akademickými studii přece jen zvítězilo na celé čáře herectví. Pevná vůle a jasné vytčení cíle se projevilo. Rozhodla se. Avšak na rozdíl od mnoha jejích hereckých kolegyň a kolegů, kteří museli o své divadelní sny tvrdě bojovat, dokonce i za cenu nejrůznějších útěků a nemilých konců, měla paní Růžena jednu velkou výhodu. Nalezla totiž jako jedna z mála v rodině, zejména ve svém otci, nebývalé porozumění a podporu pro obor, jenž si zvolila a který se stal také jejím životním osudem i láskou. Moudrý a uvědomělý pan Mach její přání kvitoval. Snad tušil, že dcera, jež podědila jeho vytrvalost, obdržela rovněž moudrost, která jí pomáhala volit správnou cestu. Rozhodl se proto milované dcerce k vytouženému cíli všemi svými silami a možnostmi dopomoci. Na vstřícné reakce svého otce vzpomínala umělkyně s úctou a láskou ještě dlouhá léta, když už dávno mladá začátečnická léta vystřídala ukázková osobnost ovládající vyzrálé herectví: „Tatínek byl až neskutečně moderní a tolerantní muž… Tehdy nebylo až tak běžné, aby dívky z vážených rodin odešly k divadlu. Tenkrát se na herečky i zpěvačky dívalo poněkud jinak než dnes," 2. vzpomínala paní Růžena a vzápětí ještě dojemně dodala: „Vůbec mi to nerozmlouval. Musím ho za to ještě i dnes obdivovat a moc mu poděkovat." 3.

Když bylo její přání konečně venku, nastal další a pro život paní Růženy velmi významný mezník. Tehdy nebylo možné, jak je tomu dnes, být hercem bez vzdělání a důkladné průpravy. Na generaci, jež vyrůstala ještě ve velkolepém stínu velikánů dob romantismu, byly proto kladeny odpovídající nároky. Talent musel být nesporný a školení tvrdé. Jedině tak vznikaly nové velké osobnosti. Nezastupitelnou roli přitom také hrálo jméno a pověst školy či vyučujícího, kde adept herectví absolvoval. Pro dívku z lepší společnosti, talentovanou dívku z lepší společnosti, proto musela přicházet v úvahu přece jen nějaká zaručená škola. Takové byly většinou v Praze, přičemž nejoblíbenější zde byla především soukromá studia u předních hvězd pražského Národního divadla. Například u Marie Hübnerové, kde studovala mj. Anna „Andula" Sedláčková a již zmíněná Míla Pačová, či u Hany Kvapilové, která byla proslulá svým pedantským výběrem, koho si za žáka vzít, či nikoliv. Právě s paní Kvapilovou měla své zkušenosti mj. také kolegyně paní Šlemrové Růžena Nasková, která při svém prvním entrée, tedy právě při pokusu o studia u Hany Kvapilové, zcela propadla. Osud i ji ovšem nasměroval jinam. Vyjma těchto dam zde totiž byla i jiná a pro řadu dnešních hereckých legend naprosto zásadní osobnost. Byla jí vážená žena a ctěná umělkyně paní Otýlie Sklenářová-Malá. Herečka s českými kořeny, jejíž vlastenectví, české vlastenectví, bylo jediným činitelem, jenž dokázal převýšit nimbus její herecké slávy.

A právě hodiny u této ženy se staly pro budoucí nepřekonatelnou interpretku konverzačního umění a salonních úloh osudovými. Pan Mach spolu s dcerou zvolili rozhodně nejlepší možnou variantu, kam podat žádost o přijetí ke studiu herectví.

Když přišla slečně Machové pozvánka z Prahy na absolvování jakéhosi vstupního přijímacího pohovoru k paní Sklenářové-Malé, byl pan Mach opět první, kdo jí v přípravách na rozhodující výstup před jednou z nejslavnějších českých hereček pomáhal. Jako akademik na slovo vzatý byl výtečný řečník. Upozorňoval proto svou dceru především na důležitost verbálního projevu, bez něhož je, přiznejme si, jakákoliv vědecká práce těžká a ta herecká téměř nereálná, nezakládá-li se osobnost a profil herce pouze na gestikulaci a mimice. Všechny tyto poznatky se proto slečně Machové velmi hodily, neboť právě její budoucí učitelka byla důrazem na preciznost slova a malebnost používání českého jazyka v hereckém projevu známá. Zde byla skutečně nejpřísnější a nejnáročnější. Jak se říká, žádný učený z nebe nespadl, proto i paní Růžena s uměním mluvy zpočátku tak nějak bojovala, ovšem daleko podstatnější byl v této fázi talent. Ten u ní byl nesporný.

Precizní, soustředěná příprava včetně osobitého talentu paní Šlemrové naštěstí při významných situacích určila vždy správný směr. „Přijímací test" dopadl dobře, neboť zkušená paní Sklenářová ihned u zkoušky postřehla, že štíhlá, temperamentní a svým zjevem rozhodně zajímavá dívka má potenciál velké a nadějné herecké budoucnosti, bude-li se snažit. Přísná, ve skutečnosti ovšem jinak velmi milá a přívětivá paní – paní Sklenářová-Malá – novou adeptku pod svá křídla s radostí přijala.

S rozvahou a skvělými perspektivami nastoupila tedy slečna Machová dle přání svého a nakonec již i dle přání otce k dalším studiím, tentokráte však k oněm vytouženým, hereckým, navíc do Prahy, centra všeho českého umění.

Studia
u Otýlie Sklenářové-Malé

Jak již bylo zmíněno, osobnost paní Sklenářové-Malé platila za jakési rovnítko slávy a velké legendární osobnosti. Přičemž oprávněných důvodů k takovýmto charakteristikám bylo skutečně mnoho. Otýlie Sklenářová-Malá (1844 –1912) totiž patřila nejen k předním představitelům pražského Národního divadla, absolventským chloubám legendární herečky Elišky Peškové, jež paní Otýlii vyučovala, ale především k nejvýznamnějším vlastencům dob, kdy vrcholilo tzv. národní obrození. Ač narozená ve Vídni, bojovala po celý svůj život za český lid a jeho kulturu. Dokonce již coby osmiletá holčička se chtěla vrátit do vlasti svých předků, do Čech: „Tatínku, do Čech, chci do Čech!" provolávala a sama ve svých pamětech dále dodává: „Volala jsem bez rozmyšlení, bez váhání, poslouchajíc vnuknutí. A tak jsem jako útlověký sirotek zvolila sobě za útulek skromnou domácnost babiččinu, zamítajíc návrh bohaté kmotry Königové, vtiskla jsem životu svému národní pečeť českou. Jásalo to ve mně." 4. V deseti již ovládala český jazyk a v osmnácti byla dávno rozhodnutá být Češkou. Stala se přesvědčenou vlastenkou, která se výrazně spolupodílela na realizaci projektu Národního divadla v Praze. Pořádala pohostinská vystoupení po českých krajích, jejichž celkový výtěžek věnovala poté beze zbytku právě na stavbu Národního divadla. Byla také jedna z prvních, která slavnostní otevření budovy zahajovala. Za všechny tyto roky vlasteneckého boje se její vášní stal český jazyk, na nějž byla pyšná. Milovala jeho bohatost, zvučnost a ohebnost, čemuž později přednostně učila i všechny své žačky. Kromě glorioly slávy byla její druhou tváří především lidskost a vlídnost, s níž také ke všem svým studentům přistupovala. Sama si v počátcích herecké kariéry mnohé zakusila, což ji vedlo k přesvědčení, že správný pedagog musí vlastnímu žactvu především porozumět a najít si s ním tak vzájemnou cestu spolupráce. Výsledky takovéhoto stylu výuky byly očividné a na nedostatek kvalitních žaček s velkým potenciálem si slavná herečka nemohla rozhodně stěžovat. Vedením slovutné umělkyně totiž prošla doslova plejáda zvučných jmen. Připomeňme proto alespoň nejvýraznější, mezi které patří například již zmíněná Růžena Nasková či světově uznávaná operní pěvkyně, herečka, vlastenka, spisovatelka a umělkyně tak říkajíc opravdu „každým coulem", Ema Destinnová * .

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Růžena Šlemrová.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.