Text copyright © 2020 by M. G. Leonard and Sam Sedgman

Illustrations copyright © 2020 by Elisa Paganelli

This abridged edition published 2020 by Macmillan Children’s Books

an imprint of Pan Macmillan

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí býtrozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Petr Kovács, 2020

Cover © Elisa Paganelli, 2020

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2020

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-277-0687-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-0688-4 (mobi)

OBSAH

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

PÁR SLOV OD AUTORŮ

PODĚKOVÁNÍ

Věnováno třem generacím Sparlingů, Johnovi,

Samovi a Sebovi. A také Arthurovi.

M. G. Leonard

Rodičům, za bezvýhradnou podporu ve všem, co dělám.

Sam Sedgman

A pokud jde o vlaky – znáte snad něco lepšího?

Cestovat vlakem znamená vidět přírodu i lidské bytosti,

města, kostely a řeky – vlastně vidíte život sám.

Agatha Christie

KAPITOLA PRVNÍ

ROZLOUČENÍ

Harrison Beck si vytáhl z kapsy své žluté větrovky kuličkové pero, hbitě ho obrátil v prstech tak, že mířilo špičkou dolů, a bezmyšlenkovitě jím čmáral uprostřed dvojstránky novin rozložených na stole před sebou. Zamračené vrásky, které se objevily na čele jeho otce, ho jednoduše znervózňovaly.

Colin Beck odložil rozečtenou sportovní přílohu novin, frustrovaně si povzdychl a ukázal na nádražní hodiny. „Říkal, že na nás bude čekat v pět. Jsme přesně v té kavárně, kterou nám tvůj bratr určil, a je pět hodin.“ Pohlédl na davy proudící stanicí sem a tam. „Takže, kde tedy vězí, Bev?“

„Nevyšiluj, lásko,“ jemně pokárala svého muže Beverly Becková. „Víš, že tě pak pálí žáha.“ Zlehka se dotkla jeho rukávu. „Nat přijde.“

Hal zkoumal matčinu tvář a pero v jeho ruce sebou nepatrně škubalo. Vypadala unaveně. Otcův modrý plášť na ní visel jako pytel, ale byla již v takovém stupni těhotenství, že jí břicho i tak vystupovalo daleko dopředu. Na jeho názor, jestli nějakou sestřičku vůbec chce, se ho nikdo neptal; jednoduše ji dostane, ať už se mu to líbí, nebo ne. Odložil pero. „Mami, já se strýčkem Natem nikam nechci. Chci zůstat doma s vámi. Nemám vlaky vůbec rád. Je v nich taková nuda.“

„Já to přece vím, koláčku.“ Naklonila se k němu a pocuchala mu vlasy. „Ale čas strávený se strýčkem ti jenom prospěje. Je to velice zajímavý člověk.“

Hal protáhl obličej. Kdykoli vám dospělí tvrdí, že vám něco prospěje, znamená to, že je to strašidelně nudné, hnusné nebo obojí.

„Musel bys být celou dobu v čekárně v nemocnici a to přece není místo, kde bys chtěl prožít zbytek prázdnin.“ Poplácala ho po ruce. „Uvidíš, že se ti na výletě bude líbit.“

„Nebude.“ Hal se podíval skleněnou nádražní střechou k zamračené obloze. Opravdu ani v nejmenším netoužil po tom, aby ho jako nějaký balík nacpali do vlaku se strýcem, kterého viděl všehovšudy jednou o Vánocích. Vysoké cihlové oblouky londýnského nádraží King’s Cross zdobila pavučina bílého ocelového krajkoví, pod níž mu nádraží připomínalo včelí úl, přičemž všichni cestující pospíchající sem a tam byli včely. Kolem se právě spěšným krokem přehnal chaotický hlouček lidí s taškami a kufříky. Vedle železných regálů s novinami postával muž a pokoušel se je nabízet kolemjdoucím. Hal zahlédl i jeden z titulků: „Zloděj klenotů znovu udeřil.“ Nějaká žena vytrhla noviny prodavači z ruky a zastrčila si je pod paži bezpochyby s tím, že si je přečte později ve vlaku. Směrem k němu poskakovali dva vypasení holubi a zobáky klovali do země.

Colin Beck vykopl nohou a hlasitě si ulevil. „Zmizte odsud, potvory.“

Hal se na tátu zamračil, odlomil ze svého zpola snědeného šunkového sendviče kůrku a schoval se pod stůl, aby ji hodil ptákům s korálkovýma očima. Holubi chléb ihned popadli a začali se o něj přetahovat. Vedle stolku se zastavil pár tenisek z černošedého semiše. Hal viděl kaštanově hnědé kalhoty se vzorem rybí kosti a ostře nažehlenými puky. Takové mohl nosit pouze jeden jediný člověk. Máma se začala zvedat a nohy její židle škrábaly o betonovou podlahu.

„Nate!“ zvolala a kolébala se kolem stolu, aby objala svého staršího bratra.

„Opatrně, Bev – vždyť mě porazíš.“ Strýc Nat odložil svůj otlučený kožený kufr a deštník a objal ji. „Jak se máš, mrně? Daří se ti dobře?“

„Ano,“ odpověděla máma a hodila pohledem k Halovi. „Mám se dobře.“

„Nathanieli, jak rád tě zase vidím.“ Táta se zvedl, popadl strýce Nata za ruku a mocně mu jí potřásl. „Opravdu jsme ti vděční, že pro nás tohle děláš – upřímně vděční.“

Hal přejel pohledem ze strýčka na otce. Strýček měl stroze vertikální kompozici. Byl hubený, měl rovné, úhledně zastřižené vlasy a na nose mu seděly kulaté brýle.

Jeho lívancově zbarvený plášť a hořčičný svetr skvěle ladily s kalhotami i polobotkami. Táta byl naopak převážně kruhové podstaty. Jeho kulatá laskavá tvář sahala až k šedočerným vlasům korunovaným na samém vrcholku kulatou pleškou. Zakulacená ramena mu směřovala dopředu a pod modrou kostkovanou košilí zastrčenou do plátěných kalhot s hnědým páskem mu vystupovalo oblé bříško.

Strýc Nat se obrátil k Halovi a v očích se mu třpytily nezbedné plamínky. „Nejvyšší čas, abych svého synovce pořádně poznal.“ Podal Halovi ruku. „Od Vánoc jsi narostl o pořádný kus, Harrisone. Těšíš se na naše parní dobrodružství?“

Hal potřásl strýčkovi rukou a přikývl na souhlas, i když vyslovit nahlas ho nemínil, protože to by byla lež. Výlet do Skotska a zpátky tím nejpomalejším vlakem pod sluncem s tímhle podivným strýčkem mu rozhodně nepřipadal jako dobrodružství, na které by se měl těšit.

„Opravdu ti nebude vadit, že s tebou Hal pojede?“ otázala se máma, zvedla ze země Halův batoh a posadila mu ho na ramena. „Už jsem mu řekla, aby tě nezlobil, když budeš potřebovat pracovat.“

Strýc Nat psal o cestování a souhlasil, že si Hala vezme s sebou na výlet, zatímco se jeho sestra Beverly vydá do nemocnice, aby tam porodila svou dceru.

„Ani v nejmenším. Vůbec si o nás nedělej starosti.“ Strýc Nat opatrně položil dlaň na mámino zakulacené břicho. „Ty se teď soustřeď jenom na to, jak tohohle prcka přivést bezpečně na svět. A očekávám, že nám za čtyři dny přijdete při návratu do Londýna už všichni tři naproti na nádraží v Paddingtonu.“

„Ano.“ Hal mocně pokýval hlavou. Jeho ústa se sice pohybovala, ale žádná další slova z nich již nevyšla.

„Budu v pořádku, Hale,“ pronesla máma měkce, sklonila se k němu a pohladila ho po tváři. „Ničeho se neboj. Tvůj tatínek se o mě postará.“ Rozepnula si stříbrný řetízek, který měla na krku. „Tady máš. Je to dědečkův svatý Kryštof pro štěstí, patron všech poutníků. Bude tě na cestě opatrovat.“

Hal sevřel stříbrnou minci mezi palcem a ukazováčkem. Nahmatal rytinu světce, jeho hole i dítěte, které mu sedělo na ramenou. „Ale co když ho budeš potřebovat ty?“

„Až se vrátíš domů, zase si ho vezmu.“ Připnula mu řetízek a začala mu upravovat límec bundy, jejíž kapuce se zachytila pod popruhy batohu. Přejela mu prstem po popelavě blond vlasech. „Budeš hodný chlapec a nebudeš strýčka zlobit, ano?“

„Ano, mami.“

„Kudy vlastně Skotský sokol jede, Nathanieli?“ otázal se táta.

„Nejprve po východním pobřeží do Balmoralu. Tam se zítra zastavíme na oběd a pak už vyrazíme kolem Skotska a zase zpátky na západ.“

Halův tatínek přikývl. „V Crewe si dali opravdu záležet s výzdobou. Když jsme ráno nastupovali, vypadalo to tam moc hezky.“

„Předpokládám, že takhle to bude celou cestu,“ pokýval hlavou strýc Nat a mrkl na Hala. „Tohle bude jízda, na kterou do smrti nezapomeneš.“

„Máš úžasné štěstí, že tohle všechno ještě zažiješ, synu.“ Tatínek poplácal Hala po rameni. „Když jsem byl jako ty, chodili jsme Sokolovi mávat, když projížděl přes Crewe. Má tak krásnou lokomotivu.“

„Bude mi po tobě smutno.“ Maminka Hala pevně objala a přitiskla si ho k sobě. „Poslouchej strýčka a za čtyři dny se zase všichni uvidíme.“

„Užijeme si spoustu legrace,“ prohlásil strýc Nat, zvedl kufr, zahákl si deštník za předloktí a uchopil Hala za ruku. „Máme nejvyšší čas vyrazit. Nechceme přece, aby nám Sokol nakonec ujel.“

Hal se snažil ještě něco říct, vždyť se s rodiči ani pořádně nerozloučil. Ale ti se mu už vzdalovali, usmívali se a mávali, zatímco ho strýc Nat táhl za sebou nástupní halou. Viděl ještě, jak tatínek objímá maminku kolem ramen, a pak se již oba otočili, splynuli s davem – a najednou byli pryč.

„Budeš také potřebovat jízdenku.“ Strýc Nat pustil Halovu ruku a sáhl si do kapsy pláště.

Hal ještě stále zíral do hustého davu a pokoušel se zahlédnout rodiče, ale vše, co viděl, byly jen prázdné tváře neznámých lidí. Pocítil skličující prázdnotu. Strýc Nat mu vtiskl do dlaně bílý papírový obdélníček.

„Jsi připravený, Harrisone?“ Jeho hlas zněl stejně měkce jako mámin.

Hal se ohlédl přes rameno a pak se podíval nahoru na strýčka a přikývl.

„Jsem připravený.“

U vstupu na nástupiště se již shromáždil zástup lidí, kteří se přetlačovali o co nejlepší místo k vidění.

„Ponechme červený koberec těm, kteří si na něm zakládají,“ pronesl strýc Nat. „To není nic pro nás.“

Hal se vyděšeně podíval na svoji žlutou větrovku a vybledlé džíny. Takhle oblečený na červený koberec přece nemůže.

„Lístek, prosím,“ vyzval je vlakvedoucí. Hal mu podal bílou kartičku se svým jménem. Někde vedle se rozzářily blesky fotoaparátů a vlakvedoucí se usmál. „Vítej na poslední cestě Skotského sokola, Harrisone Becku.“

KAPITOLA DRUHÁ

SKOTSKÝ SOKOL

První věc, kterou Hal spatřil, byl třpytivý skleník na kolech. Spodní polovinu vagonu tvořilo lakované dřevo, horní pak lesknoucí se skleněné obdélníky držené na svém místě zlatě lesklými nosníky klenoucími se do oblouku přes celou horní část vozu. Zevnitř byly přes sklo vidět bujné tropické rostliny.

„Co je to za vlak, který má i vlastní skleník?“

„To je vyhlídkový vůz,“ vysvětloval mu strýc a pobaveně se usmál. „Až si to pofrčíme krajinou, můžeme se odsud kochat pohledem na krásné barvy pozdního léta britského venkova nebo třeba pozorovat Severní moře. A kdo ví, třeba uvidíš i krakena.“

„Kraken neexistuje.“ Hal na mořské nestvůry nevěřil. Vždyť už mu brzy bude dvanáct.

Strýc Nat se zatvářil překvapeně. „Opravdu? V tom případě se můžeš po setmění v klidu natáhnout na pohovku a pozorovat třeba hvězdy.“

Vedle někdo vykřikl. Hal se otočil a spatřil ženu vznášející se po červeném koberci v pomněnkově modrých šatech. Ohlédla se přes rameno k objektivům kamer a fotoaparátů, vyšpulila své rudé rty, pohodila hlavou a smála se očividně ničemu.

„Sierra Knightová! Co ta tady dělá?“ Hal zalapal po dechu, ale strýc Nat již uháněl z červeného koberce pryč. Hal se rozběhl, aby ho vůbec dohnal. „Je to filmová hvězda!“

„Sierra Knightová je jedním z hostů, i ona se této velké cesty zúčastní.“

„Sierra Knightová pojede s námi? To není možné!“ Halův nejlepší kamarád byl do herečky až po uši zamilovaný. Až mu o ní Hal řekne, ukousne si jazyk závistí. „A co se na takové velké cestě děje, strýčku Nate? Co budeme dělat?“

„Budeme cestovat, jíst a spát v jednom z nejúžasnějších vlaků, jaký kdy spatřil světlo světa. A budeme se snažit, abychom se nenamočili do nějakého problému. Naštěstí jsme obyčejné nicky. A nicky nemají žádné oficiální povinnosti. Veškerou práci tu odvede královský pár.“

„Královský pár?“

„Copak ti maminka neřekla, že se mnou pojedeš na výlet královským parním vlakem?“

„Já jsem ji asi neposlouchal,“ přiznal se Hal. „Chtěl jsem zůstat s ní a pomáhat tátovi.“

Strýc Nat mu položil ruku na rameno a sklonil se k němu. „A víš, čím bys mamince pomohl ze všeho nejvíc?“

„Tím, že se o mě teď nebude muset starat.“ Hal se zadíval do země.

„Ne. Tím, že se mnou pojedeš na tenhle úžasný výlet a budeš si ho krásně užívat. Až se vrátíš, budeš jí vyprávět o všem, co jsi viděl. Máma pak bude šťastná kvůli tomu, že jsi byl šťastný i ty. Rozumíš?“

Hal neochotně přikývl.

„Takže hlavu vzhůru a začni se konečně bavit. Podívej se na verandu.“ Strýc mu ukázal špičkou deštníku na plošinu vystupující z vyhlídkového vozu. „To je úžasná kovářská práce. Vidíš ten květinový motiv kolem královského erbu? Fantazie.“

Hal se podíval na skvostnou ukázku kovářského řemesla, nad níž se strýc Nat tak rozplýval, a napadlo ho, jestli strýc není tak trochu blázen. „Jo, určitě – úžasná kovářská práce.“

„Jakmile v Balmoralu nasedne královský pár, Skotský sokol zpomalí při průjezdu každou stanicí na rychlost chůze. Princ a princezna budou stát na té verandě a mávat všem, kteří tam přijdou slavit jejich nedávnou svatbu.“ Zvedl prst a odkudsi se v okamžení vynořil stevard.

„Ano, pane?“ otázal se s úklonou.

„Kupé číslo devět, prosím.“ Strýc Nat stáhl Halovi batoh ze zad a položil ho vedle svého kufru.

„A teď, Harrisone, pár slov na vysvětlenou. Kdykoli cestuji vlakem, jdu si ze všeho nejdříve prohlédnout lokomotivu.“ Ukázal deštníkem před sebe. „Ke stroji!“ Kráčeli po nástupišti vpřed a strýc Nat rozhazoval nadšeně rukama. „Jen si to představ. Pullmanovy vozy – naprostý vrchol luxusu.“

Hal ještě nikdy neviděl dospělého člověka tak u vytržení z obyčejného vlaku a zjistil, že se sám pro sebe usmívá, když mu strýc nadšeně líčí všechny podrobnosti.

Najednou se strýc Nat zastavil uprostřed slova a Hal do něj zezadu vrazil. „Viděl jsi tu rudou? To je bordó – barva královské rodiny. Žádný jiný vlak takovýto odstín nemá.“

Hal zíral na barvu, jejíž sytost naznačovala moc a bohatství.

„Tenhle vagon,“ pokračoval strýc, „se jmenuje Salon krále Eduarda. Postavili ho ještě před válkou pro Jiřího Pátého. Je v něm nádherná knihovna, karetní stůl a terč na šipky.“

„Šipky? A není to v jedoucím vlaku nebezpečné?“

„Samozřejmě. Ale také je to mnohem větší legrace. Tohle je jídelní vůz, kam budeme chodit na snídani, oběd a večeři a kde také nastoupíme.“ Strýc ukázal před sebe. „Těmito dvojitými dveřmi.“

Ze svého místa u dveří předstoupil vysoký muž v karmínově červené uniformě se zlatými knoflíky a zlatě lemovanými kapsami a klopami.

„Pane Bradshawe.“ Muž smekl klobouk. „Je mi ctí vás opět přivítat na palubě.“

„Ahoj, Gordone. Tohle je můj synovec Harrison Beck. Harrisone, tohle je Gordon Goulde, vrchní stevard královského vlaku.“

„Vítejte, pane Becku.“ Gordon Goulde se na Harrisona usmál a odhalil tak řadu koňských zubů.

„Gordone, rád bych vzal Harrisona na lokomotivu. Máme ještě čas?“

„Ale musíte si pospíšit, pane.“

„Vrátíme se dřív, než řeknete švec.“ Strýc Nat položil Halovi ruku na záda a nasměroval ho dál od jídelního vozu. „Někde tady, ve vozech pro hosty, bude i naše spací kupé.“

„A co je tohle?“ Hal ukázal hlavou na vagon se zlatě lemovanými okny.

„To je královský vůz,“ pronesl strýc Nat. „Pro nás prostý lid zcela mimo dosah. Nepřístupný. Až do Balmoralu bude prázdný.“

Hal zachytil v jednom z naleštěných oken svůj vlastní odraz – vlnité blond vlasy, úplně obyčejná tvář, žlutá větrovka.

Závěs v okně se lehce zachvěl.

„Teda!“ Hal překvapeně nadskočil. Kromě závěsu stačil zahlédnout ještě prsty, knoflíkový nos, zelené oči – ale vše mu zase v jediném mrknutí oka zmizelo.

„Jsi v pořádku?“ otázal se strýc Nat pobaveně.

„Jo,“ Hal se zarděl. „Ehm, hm, jak to, že vrchní stevard ví, jak se jmenuješ?“

„Tohle není moje první jízda Skotským sokolem,“ vysvětloval strýc Nat. „Píšu o cestování, ale mojí specializací jsou vlaky. Já ty nádherné stroje prostě miluju.“ Poklepal si prstem na spánek. „Znám nazpaměť všechny historické tratě. Když mám problém usnout, odříkávám si jména zastávek, a než dojdu na konec, jsem povětšinou v limbu.“ Zdálo se, že je sám se sebou spokojený.

„A psaní o vlacích – to je opravdová práce?“

Strýc Nat se zasmál. „O Skotském sokolu jsem už psal, a proto mě pozvali, abych to udělal znovu.“ Přejel pohledem celou délku vlaku až k chuchvalcům šedivého kouře tancujícím nad komínem lokomotivy. „A jsem nesmírně vděčný, že jsem dostal příležitost se s tímhle vzácným vlakem rozloučit. Je opravdu mimořádný.“ Strýc potřásl hlavou. „Pojďme – musíme si pospíšit. Tyhle poslední vozy jsou služební, pro personál, a tomu za lokomotivou se říká tendr.“

„Co je to tendr?“

„Přívěsný vůz nebo nástavba za lokomotivou, kde je uložené uhlí a voda.“

Hal se zadíval na vůz velikosti slušného kontejneru na odpad a zahlédl i malá dvířka v boční stěně. Zamrkal, když spatřil, že se nepatrně pootevřela. Z otvoru se vynořila část obličeje – tmavé vlasy a zelené oči – podívala se na něj a zase zmizela. Určitě to byla ta stejná tvář, kterou zahlédl v okně královského vozu. „Uhlí?“

„Samozřejmě, uhlí. Na co podle tebe parní vlaky jezdí?“

„Na páru?“

„A jak se ta pára vyrábí?“

„Z uhlí?“

„Přesně tak. Z uhlí.“ Strýc mávl netrpělivě rukou. „Pojďme, prohlédneme si ji pěkně zblízka.“

Hrdá lokomotiva měla naleštěnou bordó barvu se zářivě bílou střechou. Aerodynamický nos se klenul jako zobák dravce. Po obou stranách se zvedalo opláštění překrývající částečně trojici obřích černých kol. Tvář lokomotivy tak vypadala, jako by se na ně šklebila. Z neviditelných trubek unikala hrozivě syčící pára. Nad lokomotivou se vznášel nízký oblak vodní páry. Hal pocítil touhu vytáhnout pero a namalovat ji, ale neměl papír.

„Pokud bys chtěl najít druhou takovou lokomotivu, tak neskonale krásnou a impozantní, musel bys hledat opravdu dlouho.“

Strýc Nat přešel k nosu lokomotivy, položil na něj dlaň a poplácal ho, jako by to byl kůň.

Hal ho napodobil a s překvapením zjistil, že ocelová kapotáž je teplá a tiše se chvěje. Lokomotiva vydechla další obláček páry – jako by byla živá, jako nějaký drak z dávných dob, silný, připravený vzlétnout.

KAPITOLA TŘETÍ

DIAMANTOVÍ PSI

„Pánové,“ přistoupil k nim vlakvedoucí. „Za sedm minut písknu na píšťalku a vydám signál k odjezdu.“

„Děkuji, Grahame.“ Strýc Nat mu zasalutoval.

Vyrazili zpět přes nástupiště a Hala přitom oslepila světelná smršť blesků fotoaparátů. Na červeném koberci právě pózovala šedovlasá žena s kloboukem à la Robin Hood zdobeným dlouhým bažantím perem. Kolem krku jí visel neskutečný počet perlových náhrdelníků padajících na její tvídový lovecký kabátek. Rukou v rukavičce opsala oblouk a věnovala paparazziům zatvrzele působící úsměv.

„Nezastavuj!“ křikl na něj strýc Nat a nastoupil do jídelního vozu, kde předal svůj plášť i deštník vrchnímu stevardovi.

Hal musel k vlaku zacouvat, protože nedokázal odtrhnout oči od pětice načesaných a vyfénovaných bílých psů s diamanty vykládanými obojky, stojících za šedovlasou dámou. Na konci jejich vodítek visel brunátný muž s šedohnědou ofinou a pokoušel se je udržet na místě.

Hal psy miloval a každé narozeniny i Vánoce prosil rodiče, aby mu nějakého koupili, ale pokaždé ho odmítli. Jsou prý příliš drazí a představují velkou zodpovědnost. Když mu oznámili, že bude mít malou sestřičku, otázal se, jak si mohou dovolit dalšího člověka, obzvláště ve světle skutečnosti, že děti jsou ještě větší zodpovědnost než pes. Nechtěl být na rodiče hrubý, ale přesto ho poslali do jeho pokoje.

Nastoupit do jídelního vozu tohoto vlaku bylo jako vrátit se v čase. Úhledné stolky pokryté bílými lněnými ubrusy s polstrovaným křeslem s vysokým opěradlem z každé strany, lemující po obou stranách uličku uprostřed vozu, vzbuzovaly dojem podivně úzké restaurace. Ve vzduchu byl silně cítit vosk na nábytek.

„Nad čím dumáš?“ otázal se ho strýc Nat.

Hal mu ukázal ven z okna. „Představuju si, že bych byl tak bohatý, že bych si mohl dovolit pět psů.“

„To je lady Alžběta Lansburyová, hraběnka z Arundelu, jedna z nejbohatších žen v Anglii. Seznámil jsem se s ní nedávno na galavečeru u vévodkyně z Kentu. Je to impozantní dáma.“

„Myslíš, že si ty psy vezme i do vlaku?“

„Pevně doufám, že nikoli,“ ozval se pištivý hlas. „Mám totiž alergii.“

„Ernest White.“ Strýc Nat přešel přes celý vagon a popadl ruku starého muže v šedém vlněném obleku. Seděl u jednoho ze stolů a četl si noviny, do kterých zíral přes půlkruhová sklíčka brýlí. „Jaká radost tě opět vidět.“

„Potěšení je na mé straně, mladý Nathanieli. Máme tady docela rušno, co říkáš?“ Ernest White zamrkal přes brýle na Hala. „To je tvůj chlapec?“

„To je můj synovec Harrison.“

„Já mám vnuka, kterému říkáme Hal.“ Ernest potřásl Halovi rukou. „Pracuje na Kaledonském spáči. Je to syn mé nejmladší – ta jezdí s nákladními vlaky nahoře ve Skotsku.“

„Vůbec mě nenapadlo, že bych tady na tebe mohl narazit, Erneste. Doufám, že nepracuješ?“ Strýc Nat se pohodlně zanořil do křesla naproti němu.

„Jen to ne. Na to jsem už příliš starý.“ Ernest se podíval na Hala. „Pracoval jsem v královském vlaku čtyřicet sedm let jako vrchní stevard.“ Starý muž si povzdychl. „Tady v tomhle vlaku se odehrály jedny z nejšťastnějších okamžiků mého života. A oni vědí, že bych se s ním rád rozloučil. Tím pozváním mi udělali opravdu radost.“ Oči starého muže se leskly dojetím. „Moc to pro mě znamená.“

Hal na něj nechtěl zírat, a tak se raději zadíval na noviny, které měl před sebou.

Za jeho zády propukl zmatek a lady Lansburyová nakráčela do jídelního vozu.

„To jsou otřesní lidé!“ Vyhodila rukama do vzduchu. „Jedna fotografie těm bestiím nikdy nestačí.“ Zmizela za dveřmi na druhém konci vozu a ponechala muže, který se s velkým úsilím snažil naložit i její psy, jeho osudu.

„To jsou samojedi,“ konstatoval Hal vzrušeně a natáhl ruku k tomu nejbližšímu, který mu ji bez dlouhého otálení olízl.

Psi vrtěli radostně ohony a čmuchali po všech koutech vozu, nalákáni spoustou zajímavých pachů. Jejich psovod hlasitě klel, zatímco jím zvířata cloumala do všech směrů. Hal se mu pokusil pomoct a vytáhl jednoho psa zpod stolu. Ten bleskově vyskočil a olízl mu obličej.

„K noze!“ křikl psovod a psi se k němu neochotně vydali. Protlačil je dveřmi za lady Lansburyovou.

„Zajímalo by mě, jak se jmenují,“ přemítal Hal.

„Baron Wolfgang Essenbach,“ pronesl Ernest White, „a jeho nejmladší syn Milo.“

Hal si myslel, že mluví o psech, ale pak si všiml, že do vlaku nastupuje impozantně vyhlížející muž s prošedivělými vlasy a v sytě modré vestě. Za ním se klátila vysoká postava samá ruka samá noha. Gordon Goulde je oba přivítal a nasměroval je k vyhlídkovému vozu.

„Baron je starý přítel Jeho královské Výsosti prince,“ šeptal Ernest White. „A velký fanda do železnic.“

Dalšího hosta již poznal i Hal. Byl to Steven Pickle, bohatý podnikatel a majitel vlakové společnosti Grailax, i když ještě větší proslulost mu získalo účinkování v televizní reality show. Byla do něj zavěšená žena plných křivek, rusých vlasů a s falešným opálením. Hal usoudil, že to musí být jeho manželka.

Sáhl si do kapsy a pohrával si s perem. Steven Pickle měl kůži jako maso klobásky. Místo paží měl párky, místo prstů malé buřtíky.

„Tohle mi hlava nebere,“ zasyčel Ernest White. „Kdo ty parazity pozval?“

„Pánové,“ pozdravil je Steven Pickle kývnutím hlavy. „Na starý krám to docela jde, co říkáte?“ Jeho korálkovité oči těkaly po vagonu. „Ale modernizace by se šikla.“

Strýc Nat položil Ernestu Whiteovi ruku na rameno, aby ho uklidnil.

„Já jsem Lydia Pickleová.“ Žena se zeširoka usmála a její rudé rty se rozvlnily jako divadelní opona a obnažily dokonale bílé zuby. „Ráda vás poznávám.“

Panu Pickleovi zazvonil mobilní telefon. Vytáhl přístroj z kapsy a křikl do mikrofonu. „Haló? Ne. Teď nemohu. Zavolejte později.“

„Těší mě, Lydie,“ odpověděl strýc Nat a potřásl ženě rukou, zatímco ona na něj mrkala umělými řasami. „Já jsem Nathaniel Bradshaw a tohle je můj synovec Harrison.“

Gordon Goulde s bouchnutím zavřel dveře jídelního vozu a zajistil je mosaznou západkou. Pronikavý zvuk píšťaly vlaku přiměl všechny zvednout hlavu.

„Půl a čtyři minuty,“ konstatoval Ernest White při pohledu na hodinky. „Hned na odjezdu máme čtyři minuty zpoždění.“

Vlak se se škubnutím pohnul a Hal cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení. Fotografové na nástupišti vyrazili směrem k nim.

„Rychle, Harrisone.“ Strýc Nat se zvedl z křesla. „Pojďme do vyhlídkového vozu a zamávejme Londýnu na rozloučenou.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

VELKOLEPÝ ODJEZD

Hal pospíchal za strýcem Natem, jenž se doslova prohnal Salonem krále Eduarda, přes knihovnu a hrací vůz až do proskleného vagonu na konci vlaku. Lidé venku mezitím běželi po nástupišti a mávali. Sierra Knightová stála na verandě a posílala davům vzdušné polibky. Píšťala ještě dvakrát zapískala a nádraží King’s Cross se zvolna ztrácelo v dáli. Herečka se otočila a zamířila dovnitř. Mile vyhlížející blondýna jí podala drink. Halovi se okamžitě zalíbila, protože kromě třpytivého náramku na sobě měla jen úplně obyčejnou halenku a sukni, zatímco všichni ostatní, kromě něj, byli oblečení tak, jako by se chystali na nějakou vznešenou párty.

Za nápojovým vozíkem pokrytým bílým ubrusem stála číšnice a rozdávala drinky.

„Nathanieli!“ Přes celý vůz se k nim s nataženou rukou blížil vysoký muž s vyholenou hlavou a fotoaparátem zavěšeným na popruhu na krku.

„Můj starý příteli!“ Muž uchopil strýčkovu ruku.

„Izáku!“ usmál se na něj strýc. „Jsi balzám na moje bolavé oči. Harrisone, seznam se s Izákem Adebayem. Izák je královský fotograf. Známe se už roky, od doby, kdy jsme spolu dokumentovali královninu výroční cestu na Vévodkyni ze Sutherlandu.“

„A to je opravdu skvostný vlak,“ poznamenal Izák.

„Skotskému sokolu se ovšem nemůže rovnat,“ poznamenal strýc Nat a oba muži si začali nadšeně povídat o svých oblíbených lokomotivách.

Hal se rozhlížel kolem sebe. Ve vyhlídkovém voze se pomalu scházeli všichni hosté a on si s hrůzou uvědomil, že to jsou samí dospělí. Zadíval se na barona a jeho syna a všiml si, že Milo Essenbach má na tváři jizvu, která se mu táhne od nosní dírky až hornímu rtu a propůjčuje mu výraz někoho, kde se věčně šklebí. Muž zpozoroval, že se na něj dívá, a opětoval jeho pohled. Hal ihned sklopil oči k zemi.

„Strýčku Nate, půjdu si pro skleničku pomerančového džusu,“ řekl Hal a strýc Nat přikývl.

Když přecházel přes vůz, přemýšlel o tváři, kterou zahlédl v okně královského vozu. Ta nevypadala jako dospělá. Číšnice se na něj usmála a on si vzal sklenici džusu.

CINK! CINK! Baron Essenbach předstoupil vpřed se zvednutou sklenicí šampaňského v ruce a oslovil shromážděné svým silným německým přízvukem.

„V nepřítomnosti Jeho královské Výsosti prince navrhuji pozvednout číše v projevu úcty k tomuto výjimečnému příkladu lidské tvořivosti a technického umu, který tu ztělesňuje Skotský sokol. Slavíme dnes nezměrný podíl vynálezu lokomotivy na průmyslové revoluci a její dopad na hospodářskou infrastrukturu naší skvělé země.“ Odmlčel se, aby se nadechl.

„To tedy rozhodně musíme!“ Sierra se natočila tak, aby se i se svou vysoce zvednutou sklenicí ocitla mezi baronem a jeho synem. „Připíjím tomuto krásnému vlaku i báječné společnosti v něm na naší dobrodružné pouti po britských ostrovech.“ Zamrkala řasami nejprve na barona, potom na jeho syna, načež se obrátila k osazenstvu vozu, ale když otevřela ústa, aby pokračovala, lady Lansburyová jí vpadla do řeči. Hraběnka napochodovala směrem k Halovi – její černé náušnice se jí houpaly v uších –, natáhla se přes něj pro skleničku šampaňského a zvedla ji vzhůru, aby pronesla vlastní přípitek.

Hal si vedle ní připadal strašlivě na očích, a tak se raději stáhl o krok dozadu a celý se zanořil do křesla, v hlavě neodbytnou otázku, proč asi dospělí tak rádi řeční.

„Na památku těch, kteří zasvětili svůj život železnici, jako například můj milovaný nebožtík manžel George, hrabě z Arundelu. Kéž se poslední cesta tohoto historického vlaku a jeho parní lokomotivy navždy vryje do hrdinných srdcí lidu Velké Británie, jenž vynálezem parní lokomotivy věnoval světu pozoruhodný dar, neboť tím jednou provždy změnil běh dějin.“ Pozvedla svou skleničku. „Na Skotského sokola.“

„Na Skotského sokola,“ zopakovali po ní všichni.

„A do dna!“ zvolala Lydia Pickleová a jedním douškem vyprázdnila svou sklenici.

Hal překvapeně zamrkal. Ze svého místa v křesle zahlédl, jak se bílý ubrus přehozený přes vozík s nápoji zvedá. A pod ním spatřil nejprve tmavé vlasy, hnědou kůži, zelené oči a potom i celou tvář dívky přibližně jeho věku. Ustrnul a dával si pozor, aby se ani nepohnul, pro případ, že by mu zase zmizela. Díval se, jak přejíždí pohledem celý vagon. Pak se jejich pohledy střetly. Vyplázla na něj jazyk a spustila ubrus dolů.

Hal vyskočil a vrhl se vpřed přesně v okamžiku, kdy kolem procházel Steven Pickle.

„Ach, promiňte,“ omlouval se Hal za srážku, kterou způsobil.

Pan Pickle se na něj podíval a zdálo se, že mu rázně vyčiní, ale v té chvíli mu opět zazvonil mobilní telefon a on se odvrátil, aby hovor přijal. „Haló? Ne! Už jsem ti řekl, že nemám čas!“

„To je v pořádku, zlatíčko.“ Lydia Pickleová nakrčila nos, mrkla a usmála se na Hala. „Mně se to stává pořád.“ Ukázala na své vysoké lodičky s levhartím potiskem. „Úplná hrůza!“ Zavěsila se do pana Picklea a přitiskla si prázdnou skleničku k ňadrům. Potácivě se vzdalovala a sklenička přitom cinkala o křiklavě lesklou výstavku diamantů přišpendlených na její hrudi.

Hal se podíval k vozíku. Lady Lansburyová přistoupila k baronu Essenbachovi, který si nyní uprostřed vozu povídal se strýcem Natem. Pickleovi se k nim připojili. Hal využil příležitost a rychle se kolem nich protáhl.

„Dal by sis ještě trochu pomerančového džusu?“ otázala se ho číšnice.

Hal přikývl. „Ano, prosím.“ Podíval se dolů. „Ale ne, mám rozvázanou tkaničku.“ Předstíral, že si zavazuje tkaničku na teniskách, a zvedl okraj bílého ubrusu očekávaje, že spatří neznámou dívku – pod stolkem však nikdo nebyl. Postavil se a rozhlížel se kolem. Kam se jen mohla podít?

„Tady jsi,“ pronesl strýc Nat. „Nepůjdeme se převléct na večeři?“

„Převléct na večeři?“ Hal se rychle zamyslel nad oblečením, které si naskládal do batůžku, a vmžiku mu došlo, že džíny, tepláky ani svetr se do jídelního vozu Skotského sokola příliš nehodí.

„Ano, ještě jsme si ani neprohlédli naše kupé,“ řekl strýc Nat a tvářil se jako natěšené dítě.

„Jasně.“ Hal vyrazil za strýčkem ke dveřím.

„Ach bože! Je pryč!“ vyjekla Lydia Pickleová, vrhla se na všechny čtyři a plazila se kolem dokola po zemi. „Moje brož! Ztratila jsem ji!“

Steven Pickle zamručel a posadil se vedle Ernesta Whitea, který se na oplátku otočil a začal sledovat dění za oknem. Od lesklé plochy skla se odrazilo zablesknutí fotoaparátu a Izák si zvěčnil Sierru Knightovou. Lady Lansburyová byla pohroužená do konverzace s baronem Essenbachem, kterou vedli v plynné němčině, zatímco Milo stál vedle a tvářil se vskutku vražedně.

Strýc Nat obrátil oči v sloup a obrátil se na Hala. „Jdeme!“

Hal se pustil v jeho stopách, ale ještě než stačil projít dveřmi, ohlédl se na servírovací stolek. Ať už je to kdokoli, pomyslel si, najdu ji.

V Salonu krále Eduarda, daleko od ševelení hlasů ve vyhlídkovém voze, se Hal zaposlouchal do rytmického klapotu kol o železné koleje. Přejel prsty po sukně biliárového stolu a spočinul zrakem na šipkovém terči. Zajímalo by mě, jestli ta holka hraje šipky. Opravdu si chtěl zaházet. V rozkolébaném jedoucím vlaku by to mohlo být zajímavé.

V knihovně strýc Nat přejel pohledem hřbety v kůži vázaných knih. Za ní se nacházela klubovna s karetními stolky a na každém z nich byly připravené dva balíčky karet. Hala napadlo, že kdyby tu měl někoho svého věku, cesta by nemusela být tak nudná, jak si představoval. Přemýšlel, proč se dívka schovává.

V jídelním voze zahlédl noviny, které tu po sobě nechal Ernest White, a když míjeli jeho stůl, sebral je, aby si přečetl článek o zloději klenotů. Na konci vozu se nacházela malá, oddělená kuchyň a hned poté se ocitli v části určené pro hosty.

„Číslo devět,“ pronesl strýc Nat. „To jsme my.“

Hal odtlačil úzké dřevěné dveře a vstoupil do překrásně zařízeného kupé. Prostor u pravé stěny vyplňovala akvamarínově modrá pohovka protkaná zlatými stehy, na níž již čekaly jeho batoh a kufr a plášť strýce Nata. „A kde jsou postele?“

„Vlaková kupé jsou plná báječných překvapení,“ konstatoval strýc Nat a ukázal na miniaturní porcelánové umyvadlo v levém rohu za dveřmi. Nad nádobou se klenula tenká směšovací baterie. „Tekoucí teplá i studená voda, zrcátko na holení pro pány na vytahovacím držadle,“ strýc Nat držadlo natáhl jako nějakou tahací harmoniku, „a skleněná polička na toaletní potřeby. Posuvný věšák se sedmi zlatými ramínky na košile a saka.“ Strýc ukázal dolů. „A tři zásuvky na nejrůznější drobnosti.“

Strýc Nat nyní ukročil doprava. „A zde vidíš tu nejdůležitější součást vybavení kupé.“ Zvedl západku a ze stěny se vyklopil dřevěný stolek pokrytý stejnou modrou kůží jako židle před ním. Strýc Nat si přemístil kufr na stolek a zastrčil židli pod něj. „Já budu spát tady,“ oznámil a ukázal na pohovku. „A ty,“ sundal si své sportovní boty a stoupl si na sedačku, „se vyspíš zde.“ Uvolnil další západku a od stěny se vyklopilo palandové lůžko, které dva kožené popruhy ukotvily kolmo ke stěně.

„Hustý,“ zasmál se Hal.

„Já bych spíš řekl kompaktní, ale chápu, co jsi chtěl vyjádřit.“ Strýc Nat seskočil z pohovky. „Pod mojí postelí je šuplík – tam si můžeš složit svoje věci.“ Narovnal se a rozpřáhl obě ruce. „Co víc si dva poutníci mohou přát?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krádež ve vlaku Skotský sokol.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.