TAJEMSTVÍ ITALSKÉ VILY

Caroline Montague

Přeložil Petr Jiříček

AN ITALIAN AFFAIR

Copyright © Caroline Montague 2018

All rights reserved

Translation © Petr Jiříček, 2020

ISBN 978-80-249-4336-7

Tato kniha je věnována
zesnulému kapitánovi perutě RAF Iainu Pantonovi
a zesnulému Gerrymu Tyackovi.

Poděkování

Jsem velkým dlužníkem zesnulého kapitána perutě Royal Air Force Iaina Pantona a člena Řádu britského impéria Gerryho Tyacka z Wellington Aviation Museum v Moreton-in-Marsh. Věnovali mi svůj čas i nesmírné znalosti. Bez těchto dvou pozoruhodných mužů by napsání knihy nebylo možné. Byli mi mentory a detailně mě zasvětili do dějin bitvy o Británii, vysvětlili mi, jak létat a utéct z hořícího spitfiru a vůbec mi pomohli vytvořit autentickou atmosféru této neobvyklé doby. Velmi mě však mrzí, že tito dva moji skvělí přátelé už s námi nejsou, aby viděli výsledek naší společné práce.

Chtěla bych vyjádřit nejhlubší vděčnost tolika lidem, kteří mi věnovali svůj čas a naslouchali mi nebo radili. Inženýru Chrisi Yeatesovi, který mě naučil, jak spustit lavinu, vyhodit most do povětří a nekonečné množství dalších činností, které byly součástí jeho života agenta v Oddělení pro zvláštní operace. Jo Frankovi, který mi díky svým odborným dovednostem a pečlivosti pomohl zredigovat můj úplně první rukopis, než jsem jej ukázala své agentce. Mé poděkování patří rovněž spoustě dalších lidí, kteří pro mě byli při psaní této knihy tak důležití: Gine Blomefeldové, Pink Harrisonové a Robertu Colemanovi, který coby zubní chirurg byl schopen potvrdit věrohodnost mých mučivých scén, podobně jako doktorka Giles Bointonová, která mě naučila, jak zachránit fiktivního psa Nica.

Nicole Finlayové, která mi byla neustálou podporou při úpravách a editacích knihy. Johnovi Steelemu, předsedovi Air League, který zkontroloval všechny konečné detaily scén s Royal Air Force. Díky patří též Lynn Bointonové, Alexi Gardinerovi, Jamesi Parkerovi, Benu Woodovi, Johnu Playfairovi. Kapitánu Marcusi Russelovi, Jenness Hobartovi, Johnu Espedalovi, Louisi Harwoodovi, veliteli perutě Ianu Smithovi, desátníkovi Adamu Walsterovi, plukovníkovi Charlesi Radfordovi. Každý z vás hrál důležitou roli!

Zvláštní poděkování patří mé úžasné agentce Matildě Forbesové Watsonové a její asistentce Alině Flintové z WME, které mi byly neustálou inspirací a věnovaly mi moře svého drahocenného času. A také musím poděkovat své úžasné vydavatelce Clare Heyové v Orionu a celému jejímu skvělému týmu.

Naprosto všechno dlužím svému manželovi Conroyovi, který se mnou vyhledával lokality, trpělivě, laskavě naslouchal mým nekonečným geografickým dotazům a povzbuzoval mě na každém kroku. A v neposlední řadě musím nesmírné uznání projevit mým sedmi vlastním i nevlastním dětem za to, že poslední čtyři roky přežívaly vznik tohoto románu. Emily Ryderová, Henry a Eddie Coramová Jamesová byli obzvláště nápomocni svou cennou a někdy nesmírně upřímnou kritikou! Zvláštní poděkování musím směrovat také k Clemmie Coramové Jamesové, která tuto knihu bez protestů četla po každé její úpravě.

Prolog

V posteli ležel chlapec. Byl v tom podivném polobdělém stavu, kdy ani nespal, ale ani nebyl zcela vzhůru. Přes záclony se míhaly stíny a světlo z pouličních lamp odráželo na strop žlutavou záři. Venku jela přes Grosvenor Square dodávka a mířila na východ k dokům. Ale Robert, když se probral z toho zvláštního polospánku, o tom nevěděl. V následujících letech bude na toto ráno mnohokrát vzpomínat. Povzdechne si a bude si přát, aby tohle všechno mohl hned od začátku změnit.

Robert se vypotácel z postele a naboso se dobelhal k oknu. Déšť bubnoval na sklo a rozmazával dění dole na ulici. Zametač mířil s odpadky ke svému pozinkovanému vozíku a ojedinělé automobily, viditelné v šeru jen v obrysech, rozstřikovaly dešťovou vodu po silnici. Robert pustil záclonu a pomalu se oblékl. Do školy se nešlo a studenti z internátu byli brzy posláni domů.

„Snídaně, Robe, pojď se najíst se mnou!“ zavolal Anthony Marston na svého třináctiletého syna. Robert zvedl z nočního stolku nedokončený letoun, položil jej na polici vedle ostatních a seběhl ze schodů do jídelny, která se nacházela v zapuštěném přízemí prostorného domu v georgiánském stylu.

„Dobré ránko, tati.“ Z příborníku si vzal cereálie a mléko. Cítil na sobě otcův pohled.

„Božínku, tys tedy vyrostl. Byl jsi pryč jen tři týdny, ale přísahal bych, že jsi o dva centimetry vyšší.“

„Opravdu, myslíš?“

Anthony Marston přikývl. „Rozhodně. Brzy se ti změní hlas a za pár let tě budu učit holit se!“ Robert se zasmál a posadil se na židli vedle něj.

„Je mi líto těch chlapců s neštovicemi,“ řekl Anthony a zatvářil se soucitně, „ale pro tebe je to vítané volno.“

„Asi jo,“ ušklíbl se Robert. „Ale nejspíše je dostanu příště. Selby měl na špičce nosu ďubku.“

Anthony se zašklebil. „Nestraš.“

Poklepal na Robertovo album známek, které leželo na stole mezi nimi. „Koukám, žes dostal tohle. Za minutku si to hezky projdeme.“ Ukázal na dva velké obrazy, které visely na zdi za příborníkem. „Co si myslíš o posledních přírůstcích tvé matky? Babička k tomu měla co říct, to ti můžu povědět.“

Robert zamyšleně studoval ony obrazy. Miloval tyhle chvíle se svým otcem, kdy byli sami – jen oni dva. Je pravda, že cákance barvy vypadaly, jako by je na plátno někdo jen tak hodil, ale zároveň byly živé a originální, stejně jako jeho matka.

„Podle mě jsou skvělé, nemyslíš?“

„Nejsem si jistý, co to je,“ odpověděl popravdě Anthony, „ale ano, nejspíše se mi líbí.“

„Takže co o nich babička říkala?“

„Pokud si dobře vzpomínám, nazvala je bezvýznamnými mazanicemi a podotkla něco o tom, že tvoje matka je poloviční Italka. Tvá matka si to samozřejmě nedala líbit. Říkala něco o tom, že také Raffael Santi byl Ital.“ Robert se zachichotal. Matka měla vždy poslední slovo.

*

Jak tak Wilfred Archer jednoho chladného listopadového rána roku 1934 kráčel ke své dodávce, zdálo se mu, že Velká válka pro pracující třídy nic nezměnila. Nakopl odpadky přetékající pouliční koš a s výdechem zaklel. Neoficiální stávka na Smithfieldském tržišti znamenala, že za stejné peníze měl nyní třikrát více práce. Velké hotely chtěly mít maso v kuchyních kolem osmé hodiny, a on, přestože pracoval už od čtyř, nebyl ještě hotový. Zbývala mu ještě jedna cesta na východ do doků, vyřízení objednávky, předání zboží a pak návrat domů. Věděl, že je to riskantní, jeho šéf také stávkoval, ale hotely potřebovaly dodávku jídla, aby nasytily své hosty, a on sakra potřeboval práci. V letech krize po krachu na Wall Street v devětadvacátém byl šťastný, že vůbec má práci.

O půl hodiny později bylo maso v dodávce a Wilfred mířil na západ. Pohlédl na bezhvězdnou oblohu, brzy začne svítat: bude jí muset už něco říct. Zívl. Dítě mu nedovolí usnout. I když zoufale potřeboval aspoň dvě hodiny spánku, jeho žena mu po návratu domů opět vrazí do ruky láhev s mlékem.

„Promiň, lásko,“ řekne mu. „Nemám deset rukou.“

Na Piccadilly vrazil dělník do středu silnice sbíječku, a zastavil tak provoz. Ignoroval tvořící se kolonu a začal bít kladivem do země. Wilfred stáhl okýnko a vystrčil hlavu ven. „Kámo, zastav na chvilku,“ vykřikl. Muž na něj pohlédl s lehkým úsměvem a řekl: „Pro tebe cokoliv, kámo. Kdo by beztak dělal v tomhle děsným počasí?“ Odložil sbíječku na kraj silnice a pomalu se coural směrem k dělnické kavárně. Wilfred zaklel. Stěrače jeho dodávky malovaly na čelní sklo rozbředlé hnědé oblouky; v duchu si připomněl, že je musí vyčistit. Zbývalo mu už jen deset minut.

*

Anthony zvedl noviny. „Na druhé straně náměstí si vezmu taxík jako obvykle. Mám před sebou perný den – ráno zlomeninu čelisti a odpoledne schůzku ve Whitehallu. Pokusím se vrátit brzy, ať můžeme dokončit to letadlo. Mám skalpel, který se na tu prácičku perfektně hodí.“ Podíval se přes brýle na Roberta, jeho modré oči se při tom téměř schovaly v růžcích štěrbin.

„Skvělé,“ odpověděl Robert, odložil bokem misku s cereáliemi a na talíř si navršil hromadu toastů. „Mám trochu problém s řezáním balsového dřeva na směrové kormidlo.“

„Takže v šest, zavolám i tvým prarodičům.“

Anthony se chystal přečíst novinové titulky, když si vzpomněl na známky.

„Podíváme se na ně teď?“ Zvedl album a elegantně v něm listoval svýma rukama chirurga. „Pořád ti nějaké chybí. Á, Penny Red. Obchodník v Camdenu má jednu úplně novou. Budeš si na ni muset naspořit.“

„To by bylo skvělé.“

Anthony se usmál a vzpomněl si na svůj včerejší výlet za obchodníkem. Známku už koupil. Nemohl se dočkat Robertova výrazu, až mu ji bude předávat. Složil noviny, vrátil ubrousek do stříbrného kroužku a vstal. „Zajdu ještě nahoru a rozloučím se s tvou matkou. Za minutku jsem zpět.“ Ve dveřích se náhle otočil.

„Půjdeš nahoru a budeš se koukat, jak odjíždím?“

„Samozřejmě, tati.“

Robertovi se sevřelo srdce. Jeho otec byl jako herec z filmů – hranatá čelist, úhledně zastřižené tmavé vlasy, bezvadně padnoucí oblek – ale zároveň to byl ten nejlaskavější a nejlepší člověk na světě.

Zakousl se do toastu. Není kam spěchat, otec si bude nahoře chvíli povídat s matkou. Žila v představě, že snídaně v jídelně je tradice, kterou by měla rozhodně ignorovat.

Zvenku zaslechl na chodníčku kroky, v dálce troubení auta, ale v domě bylo ticho.

*

Wilfred začal panikařit. Nezvládne to, navíc už dostal varování. Nemohl ztratit práci, co by si s nemocnou ženou a ani ne tříměsíčním dítětem počal? Zahnul na Piccadilly, pak to vzal dolů na Maddox Street a přes Grosvenor Street směrem na Grosvenor Square. Dlaně na volantu se mu potily.

*

Jídelna byla vždy Robertovou oblíbenou místností. Byl ostatně se svou matkou v Heals, kde vybrala bělený dubový stůl a židle s vysokým opěradlem s vínově sametovým čalouněním.

„Co myslíš, Robe?“ zeptala se jej tehdy a zabořila se do měkkého čalounění. „Sedni si vedle mě.“ Robert se posadil a řekl, že se mu líbí.

„No, tak asi budeme mít tyhle,“ zasmála se.

Nyní dojedl poslední čtvereček toastu a šel na chodbu počkat na otce. Díval se zrovna na portrét, když Anthony sešel po schodech. „Vsadím se, že je to nejkrásnější matka na škole,“ řekl Anthony a přistoupil k synovi. „Líbí se mi, když má vlasy takto, co ty na to?“

Na portrétu byly matčiny tmavé vlasy stáhnuté do módního drdolu a odhalovaly její dlouhý krk. Její šedozelené oči se dívaly přímo na ně, byl v nich vidět náznak úsměvu. Robert souhlasně přikývl. „Vypadá jako někdo, koho bychom oba chtěli poznat, že tati?“

Anthony se zasmál. „Jsi vtipný chlapec, Roberte, ale ano, rozhodně chtěli.“

Podíval se na hodiny na krbové římse. „Raději už bych měl jít, je za pět osm. Udělej si úkoly, a když dostaneš dobrou známku, zarezervuju nám lístky na jarní leteckou show v Shorehamu,“ řekl a položil synovi ruku na rameno. „Následující dva roky jsou klíčové, Roberte. Jsi na jedné z nejlepších škol v zemi: studuj teď tvrdě a budeš mít před sebou velkou budoucnost.“

*

Wilfred si s obavami povzdechl. Doktor jim řekl, aby počkali na výsledky testů, ale oba věděli, že to není jen běžná nemoc. Co by se nedejbože mohlo stát dítěti? Snažil se na to nemyslet – nesmí na to myslet. Snažil se dívat přes čelní sklo a soustředit se na červená světla auta před sebou.

*

Anthony se v předsíni zastavil u skříně a oblékaje si kabát, odhalil čisté bílé manžety své košile. Robert byl rád, že na nich měl jeho otec ty smaltované zelené knoflíky, které mu dal k narozeninám. Trvalo mu půl roku, než na ně našetřil. Anthony si vzal ze stojanu v předsíni deštník a ze stolu svou lékařskou brašnu. Byl už u dveří, když z kapsy kabátu vytáhl malý balíček.

„Málem bych ti něco zapomněl dát.“

Robert rozevřel složený kousek papíru proti mastnotě. Uvnitř byla zbrusu nová Penny Red. Podíval se na otce a oči mu jen zářily. „Mockrát děkuju, tati.“ Objal ho a nasál vůni citrusů a cedrového dřeva.

Anthony si prohrábl vlasy. „Chtěl jsem tě překvapit, i když teď budu muset rozmazlit i tvou sestru Dianu. Myslel jsem, že bych jí dal ten křišťálový přívěsek, který jsme spolu viděli v Selfridges. Líbil se ti, nebo ne?“

„Zamiloval jsem si jej a Dí si jej zamiluje taky.“

„Dobrá tedy, zítra jí ho koupím. Tak ahoj, Robe, můj drahý chlapče, dej pozor na tu známku.“

*

Wilfred se podíval na hodinky. Bylo za tři minuty osm. Koutkem oka zahlédl přijíždět z postranní ulice černé auto; řítilo se rychle. Chtělo jej předjet. To si od toho bastarda nenechá líbit! Wilfred prudce šlápl na plyn.

*

Když se vstupní dveře zavřely, Robert se přesunul k oknu. Po Grosvenor Square auta sotva popojížděla, ale Upper Brook Street byla prázdná. Anthony roztáhl deštník a udělal krok vpřed. Byl už v polovině silnice, když se jeho lékařská brašna otevřela. Robert zaklepal na okno, aby ho na to upozornil, a Anthony vzhlédl nahoru k synovi. Jeho deštník nadmul poryv větru.

*

Wilfred uprostřed náměstí zrychlil, vyhnul se zametači a jeho vozíku a zahnul do Upper Brook Street. Černé auto se ztratilo.

*

Robert i jeho otec zahlédli dodávku ve stejný okamžik a oba věděli, co bude dál; byla to jejich poslední sdílená myšlenka. Robert viděl, jak se na otcově plášti usazuje v podobě čirých kapek déšť. O kousek dál dupalo do kaluží dítě v červených botách. Slyšel, jak v předsíni tikají hodiny. Byl však bezmocný a čas plynul k nevyhnutelnému.

*

Wilfred měl nohu stále na plynovém pedálu, když na silnici uviděl stát muže. Dupl na brzdu a přimáčkl spojku, až pneumatiky pištivě zaprotestovaly. Ale dodávka se přesto vymkla kontrole.

Wilfred slyšel vlastní křik, zatímco mu chodcovo tělo vyrazilo vstříc přes kapotu. Mužovy oči byly vykulené strachem a dlaně roztažené, jak se snažil chránit, ale maso ani kosti nemohly proti nemilosrdnému kovu obstát. Když se jeho tvář rozplácla o čelní sklo, prasklo a roztříštilo se na tisíc kousků. Pak obličej zmizel a na skle zůstala jen krev.

Wilfred otevřel dveře, vyzvracel se na silnici a otřel si ústa do rukávu své hnědé kombinézy. Pak se zhroutil na volant a obličej skryl v dlaních. Muž byl zjevně mrtvý, okradl o tátu nějaké nebohé dítě a ženu o manžela. Policie jej zatkne a on už zná konec příběhu. Jel příliš rychle. Vyfasuje zabití, bude mít spoustu času přemýšlet. Jeho žena přitom umírala. Byl v koncích.

*

Alessandra Marstonová zrovna ležela opřená o polštáře a už potřetí četla Na Větrné hůrce, když venku na silnici uslyšela pištění brzd. Odložila knihu. Slyšela hlasy; doprava se zastavila a nějaký muž křičel. Sevřel se jí žaludek. Nic to není, řekla si, zatímco si oblékala župan, který jí dal manžel, a zavazovala jej saténovým

páskem. Vůbec nic. Přešla místnost, odhrnula záclonu a pak vykřikla.

„Ne, ne, Anthony. Bože, prosím, Anthony ne.“ Ale byl to on. Její manžel ležel rozplácnutý na mokré silnici. Do nebe zírala jeho zkrvavená tvář. Když se k němu z domu vyřítil Robert, věděla, že se jí život navždy změnil.

I

Mír

Kapitola první

O dva a půl roku později

Bylo to jednoho dne na jaře 1937 v sedm hodin ráno, když Alessandra Marstonová naposledy zavřela dveře bytu, vhodila klíče do poštovní schránky a šla za svou dcerou Dianou čekat na taxi. Zatímco za oknem zářily londýnské ulice, vzpomněla si na jiné jarní ráno, když ještě bylo trochu šero a stromy byly obalené bílými květy. „Tohle,“ řekl jí tehdy její manžel Anthony, zatímco ji na rameno položil svou ruku, „je teď mé náboženství, Alessandro. Je to, jako kdyby se svět znovu zrodil, a přímo tady v Anglii.“ Nyní byl její manžel mrtvý a ona se svou dcerou Anglii opouštěla. Opouštěla své přátele, svého tchána, ale co je důležitější, opouštěla svého syna.

Za poslední dva roky se její život obrátil vzhůru nohama. Něco – pravděpodobně iracionální touha truchlící vdovy uniknout realitě – ji přimělo opustit zemi a odejít do Itálie v době, kdy začaly vyvstávat stíny možné další války.

Do půl hodiny od příchodu na Victoria Station měla Alessandra všechno, včetně své dcery, naloženo ve vlaku, který mířil na pobřeží. Diana sebou práskla na sedadlo u okna a nos přilepila na sklo. Svého ošuntělého lva Lea svírala v náručí.

Při jakékoliv jiné příležitosti by si její vzhled vysloužil Alessandřin komentář. Některé děti byly tak nějak automaticky upravené, zatímco jiné ne. Diana patřila k těm druhým. Z gumičky jí uniklo několik tmavých pramenů kudrnatých vlasů a její modrý kabát, vyčištěný teprve před týdnem, měl na lemu bláto. Ponožky měla srolované u kotníků.

Dnes však Alessandra toužila po jediném – obejmout ji. „Nemusí to být navždy,“ řekla.

„Nic není navždy,“ odpověděla Diana a vzhlédla k matce, očima tolik podobnýma těm jejím. Alessandru bodlo u srdce. Ve čtrnácti letech by měla být Diana šťastná ve své staré škole. Lev by měl zůstat opuštěný v polici, kam by jej už před roky položila, a ona měla mít budoucnost, kterou naplánovali s Anthonym. Ale samozřejmě nic nebylo tak, jak si malovali.

Když Diana usnula s rukou natlačenou na zarudlou tvář, Alessandra zvedla Lea z podlahy a položila jí ho zpátky do klína.

Třela si spánky. Poslední dva roky měla ve svých emocích zmatek. Anthony ji chránil, miloval ji a pak najednou zemřel. Alessandra zjistila, že její skvělý manžel-chirurg, který se proslavil svými schopnostmi na operačním sále, byl už o něco méně schopný, co se týkalo financí. Vzpomněla si na rozhovor se svým tchánem Peterem Marstonem krátce po pohřbu.

„Je mi to tak líto, moje nejdražší Alessandro,“ řekl jí, když usrkával whisky ze sklenice, svírané v třesoucích se rukou. „Nejsem si jistý, že ti můj syn řekl všechno. Jak víš, krach na burze v devětadvacátém nás všechny významně poznamenal. Naše akcie i většina úspor je pryč. Anthony udělal několik špatných investic a já taky.“

„Co to říkáš, Petere?“

„Říkám, že jsme si nechali špatně poradit a oba jsme riskovali. Před Anthonyho smrtí byla tato rizika zvládnutelná díky jeho vysokému příjmu, ale teď se zdá, že nám moc nezbylo. Obávám se, že jsem tě zklamal.“

„Ne, samozřejmě, že ne,“ ujistila jej. Ale její manžel ano. Jak jí to mohl neříct? Jak je mohl muž, kterého tak milovala, nechat nezabezpečené?

Musela se zbavit svého překrásného domu na Upper Brook Street, stejně tak i hospodyně, kuchařky a služky. Alessandra si pronajala vlhký a depresivně vypadající byt v Marylebone, zajistila si práci v Selfridges a prodala všechny šaty, které si kdysi koupila. Dianu přemístila do tuctové školy v Londýně, zatímco Robert mohl zůstat na Marchants díky štědrosti a laskavosti Douglase Gordona, Anthonyho kolegy a nejlepšího přítele z jeho studijních let.

„Moje drahá Alessandro,“ řekl. „Když mě Anthony požádal, abych byl Robertovi kmotrem, byl jsem poctěn. Je to závazek, který beru vážně. Byl bych rád, kdybych mohl vypomoci finančně i jakkoliv jinak.“ Douglas zaváhal a Alessandra se na něj s úlevou usmála. Anthony se v Douglasovi nespletl; byl to dobrý člověk, jeden z nejlepších.

O dva roky později se jejich životy opět změnily. Alessandra věšela ozdoby na vánoční stromek, když zazvonil zvonek. Diana sundala řetízek ze dveří a našla na prahu stát starou ženu, s gobelínovou kabelkou zavěšenou na předloktí, která se představila jako paní Browneová.

Alessandra si vzpomněla, jak ji pozvala do obývacího pokoje a omlouvala se jí za nepohodlné křeslo a fádní nábytek.

„Ach, božínku, na to nehleďte,“ odpověděla paní Browneová a pohladila ji po ruce. „V každém případě je docela pravděpodobné, že už v jejich společnosti nebudete muset žít dlouho. Copak vás advokát neinformoval o tom, že dorazím?“

Plná zvědavosti se Alessandra dozvěděla, že paní Browneová se nedávno vrátila z Itálie. „Žila jsem ve Florencii, víte? Pomáhala jsem vaší babičce, když během zimních měsíců pobývala ve svém apartmánu v Hotelu Brunelleschi. Vyřizovala jsem její korespondenci, platila jsem jí účty, zkrátka jsem jí pomáhala s takovýmito věcmi. Dokud nezemřela.“

„Nevěděla jsem, že zemřela,“ prohlásila Alessandra a cítila se při tom zvláštně.

„Měla jste být informována,“ řekla stará žena. „Je mi to líto.“

„Nikdy jsem se se svou babičkou nesetkala, takže není proč se omlouvat.“

„Právě toho vždy litovala, to vám přísahám. Což mě přivádí k důvodu mé návštěvy. Vrátila jsem se do Anglie na její příkaz, ale nehledíc na to bych tak stejně učinila. Přestože jsem posledních pětadvacet let žila v Itálii, britské odsouzení Mussoliniho invaze do Habeše všechno změnilo. Naše malá komunita byla vybrána jeho fašistickými hrdlořezy…“ Zastavila se uprostřed věty a zčervenala ve tváři. „Samozřejmě, že mimo město je to jiné,“ ujistila je a se skloněnou hlavou se začala přehrabovat v kabelce. Alessandra a Diana na sebe pohlédly a zvedly obočí. Paní Browneová konečně skončila s prohrabáváním tašky a vytáhla z její hloubi otlučenou složku. Uvnitř byl dokument převázaný růžovou páskou, kniha s poezií a obálka. „Navrhuju, abyste nejdříve otevřela ten dopis,“ řekla a oči při tom měla rozzářené vzrušením.

„Myslím, má drahá, že budete velmi překvapena.“

Alessandra byla fascinována. Co by jí mohla její babička po všech těch letech chtít říct? Když otevřela dopis, na zem vypadla fotografie. Byla pořízena před katolickým kostelem na Farm Street po její svatbě s Anthonym. Její tvář zářila, byla plná naděje na skvělou budoucnost s jejím manželem – než jej ztratí. Vzpomněla si, jak její matka poslala fotografii do Itálie. „Nevím, proč se obtěžuju,“ řekla tehdy a sevřela rty. „Co pro mě moje matka kdy udělala?“ Stejně ale fotografii poslala a teď se Alessandře po všech těch letech vrátila. Alessandra rukou vyhladila tvrdý papír a – s Dianou nakukující jí přes rameno – začala číst.

Vila Duranteových

Moje nejdražší Alessandro,

je smutné, že jsme se nikdy nesetkaly. Často na tebe myslím, ale uvědomuji si, že vazby byly zpřetrhány. Když jsem psala tvé matce a prosila ji o odpuštění, zjistila jsem, že je mrtvá.

Máš ještě tu knihu malovanou vodovými barvami? Namalovala jsem ji s přáním, že nás jednoho dne navštívíš. Bohužel ne za mého života, protože umírám, Alessandro, ale aspoň můžu ukončit své dny s vědomím, že můj krásný dům na hranicích Toskánska a Umbrie bude tvůj. Doufám, že si vilu Duranteových zamiluješ stejně jako my a že vyléčí tvé rodinné rány. Měla bys vědět, že můj trest byl přísný; ztratila jsem nejen dceru, ale i krásnou vnučku.

Pověřila jsem svou přítelkyni Angelu Browneovou, aby ti předala mou závěť, tento dopis a knihu poezie od Leopardiho. Přečti si jeho básně dobře, protože ti pomohou porozumět této zemi a tvým předkům. Zažila jsi svou vlastní tragickou ztrátu; tak pojď domů, Alessandro. Hitler a Mussolini sice štěkají a vytahují na Evropu drápy, ale ani oni zde nebudou věčně.

Con affetto, tvoje babička Duranteová, která na tebe myslela každičký den tvého života.

„Tak vidíte, drahoušku,“ řekla paní Browneová, když Alessandra dočetla dopis a závěť. „Přestože jste ji neznala, vaše babička se o váš život velmi zajímala a pečlivě ho sledovala. Byla spokojená, že převezmete její panství a zajistíte mu budoucnost. Mám jen malou připomínku. Pokud se rozhodnete přijmout své dědictví, musíte se do Itálie vrátit do roka a vzít si rodinné příjmení Duranteová. Pokud pro vás tyto podmínky nejsou přijatelné, majetek připadne církvi.“

Alessandra si vzpomněla na svůj šok. Žena, která zavrhla svou vlastní dceru a její život jí byl lhostejný, teď přenechala své vnučce vilu Duranteových. Bylo tam samozřejmě i varování: povinnost vzdát se příjmení muže, kterého milovala, ve prospěch ženy, která nepřinesla rodině nic než bolest. Její babička s ní manipulovala ještě z hrobu.

Té noci Alessandra přecházela po malém špinavém obývacím pokoji. Babička jí nabídla záchranné lano: dům z knihy s vodovými barvami může být její a finančním problémům by byl

konec. Diana by měla nový začátek, ale co Robert? Byl ve své škole šťastný, už to byl chlapec na pokraji dospělosti. Vyčerpaná se zhroutila na pohovku a vzpomněla si na ráno v den svých šestnáctých narozenin, kdy běžela dolů po schodech v jejich malém domě v Balhamu.

„Dárek od tvé babičky,“ řekla jí matka, výraz v její tváři značil nesouhlas. Alessandra roztrhla papír a uvnitř našla skicář. Každá stránka, babičkou pečlivě malovaná, ukazovala jiný pohled na velký kamenný dům obklopený lesy a kopci. Pod bezmračnou oblohou byl vidět jeho interiér, exteriér i okolní krajina.

„Kdy můžeme jet do Itálie?“ Ta slova z ní doslova vypadla a matčiny rty se změnily v úzkou linku, ale Alessandra se nevzdávala. „Prosím, řekni mi, proč nikdy nemluvíš o mých prarodičích? Chci je poznat.“

„Můžeš jet do Itálie, jestli chceš, ale ne se mnou.“ Pak výraz ve tváři její matky změkl a pohladila dceru po tvářích. „Promiň, Alessandro, samozřejmě bys to měla vědět. Bylo mi osmnáct, ne o moc víc, než je dnes tobě, když jsem píchla duši na kole. Měla jsem štěstí, že mi na pomoc přišel Angličan – tvůj otec. Možná si pamatuješ jeho chování, Alessandro, a jeho okouzlující přízvuk; dokonce i jeho jméno – Charles St John – bylo romantické. Allora, zamilovala jsem se, ještě než opravil kolo. Moji rodiče si ale náš sňatek nepřáli,“ pokračovala matka. „Nejenže tvůj otec nevyhovoval společensky, navíc byl také protestant. Stejně jsme se ale vzali, a když mu skončila smlouva s italskými železnicemi, vrátili jsme se do Anglie. A zbytek už znáš. Když tvůj otec zemřel, napsala jsem své matce. Byla jsi maličká a já jsem tu byla sama. Chtěla jsem tě vzít zpět do Itálie, ale nikdy mi neodpověděla.“

Alessandra se vrátila nahoru. O knize malované vodovými barvami už nikdy nepadlo ani slovo; avšak občas, když její matka byla v práci, si ji vytáhla a snila o světě, kde svítilo slunce, zahrada byla plná květin a dům z knihy byl její. Napsala své babičce krátký dopis díků. Byl to jediný dopis, který jí kdy poslala.

Teď, když londýnské předměstí ustoupilo zeleným polím,

Alessandra odhodila obsah složky na vedlejší sedadlo a znovu si přečetla dopis. I když se ze strany její babičky jednalo o jistý druh omluvy, nikdy tím nedokáže vyrovnat roky utrpení, které způsobila její matce, přičemž jediným zločinem Valentiny Duranteové bylo to, že se oženila s Alessandřiným otcem. Povzdechla si. Uběhly tři měsíce od zjevení se paní Browneové u jejích dveří; tři měsíce plné všech možných emocí.

*

Cesta je vedla z Londýna do Doveru, pak trajektem do Calais a dále znovu vlakem. Diana spala, psala dopisy svému bratrovi nebo listovala v časopisech, čímž Alessandře poskytovala hodiny a hodiny na procházení babiččinými věcmi. Čím více četla, tím více byla ohromena. Vrhla se do nového života v zemi, kterou nikdy předtím ani nenavštívila. Přebrala rozsáhlé panství, bude se muset potýkat s jazykem, kterým už roky nemluvila. Když se jí hlavou honily všemožné představy a postavy a nemohla pomalu ani dýchat, rozptýlila se tím, že seřazovala pohlednice, které Robertovi koupila na každé zastávce jejich cesty. Když odložila poslední, černobílou fotografii Eiffelovy věže, něco ji napadlo. Vytáhla z kufru nad hlavou svůj deník. Od toho strašlivého dne do něj nenapsala ani řádku. Teď by s jeho psaním mohla znovu začít. Své příspěvky by mohla adresovat Anthonymu. Mohlo by ji to udržet silnou, pozitivní, a co je důležitější, mohlo by to jejího milovaného manžela udržet naživu.

Sedím ve vlaku, miláčku, napsala, a jsme s Dianou na cestě za novým životem v Itálii. K mému úžasu, po všech těch letech mlčení, mi babička Duranteová zanechala svůj dům a celé své hospodářství! Jsem ohromena dědictvím od někoho, koho jsem nikdy nepoznala, a pokud mám být upřímná, koho jsem ani nikdy poznat nechtěla. Na jedné straně to přišlo právě včas, protože jsme se nedávno rozloučili se Selfridges. Na straně druhé to bylo velmi těžké rozhodnutí, protože ve Španělsku vypukla občanská válka a Evropa je jako na trní. Po měsících úvah a zápasení s italským velvyslanectvím ohledně získání dvojího občanství jsem konečně vyrazila na cestu. Robert se rozhodl zůstat na Marchants, což bylo těžké pro všechny, nejen pro mne, jeho matku! V hloubi srdce ale vím, že je to správná volba, přesto je těžké jej opustit. Byl bys na jeho rozhodnutí hrdý a právě to mi celé to břímě odlehčilo. Diana byla v jednu chvíli plná vzrušení, a v druhou rozmrzelá z opuštění bratra. Naštěstí zkoušky, vystěhování se z bytu a lekce italštiny od tvé staré vděčné pacientky signory D‘Abramové jí neposkytly moc času na podobné úvahy.

Od chvíle, kdy jsi nás opustil, se Anglie hodně změnila. Král Jiří zemřel a jeho syn Eduard, o kterém jsi nikdy nepochyboval, že bude playboy, se vzdal trůnu. Nedávno se oženil s nějakou americkou rozvedenou ženou. Kde se proboha ztratil jeho smysl pro povinnost?

Musíš se ptát, proč se tvoje žena, která se kdysi styděla za to, že je napůl Italka, rozhodla přestěhovat do Itálie zrovna v takovéto době.

Poté, co zemřela tvá drahá matka, řekla jsem tvému otci, že čas je nejlepší léčitel, ale byl to nesmysl. Hrozně mi chybíš. Doufám, že to bude nový začátek.

Jistě si pamatuješ, že o tvém příteli Douglasi Gordonovi jsem neměla valného mínění – tedy samozřejmě ne kvůli jeho koktání, ale kvůli jeho nepříjemnému zvyku oklepávat si dýmku o náš neposkvrněný nábytek. Zjistila jsem však, že je mi ze všech lidí nejdražší. Možná jsme mu po ztrátě jeho vlastní manželky Magdalene dali smysl žít; možná jeho oddanost našemu synovi je jeho způsob, jak ti poděkovat za vaše přátelství. Ať už je důvod jakýkoliv, věřím, že zanechávám Roberta v bezpečných rukou.

Teď k majetku. Signor Innocenti je zjevně ve středním věku, ale podle četných tajemných zpráv, které moje babička sepsala na okraji seznamu s dědictvím, je především poctivý správce.

Panství je stále strukturováno podle starodávného systému mezzadria. To znamená, že mám zodpovědnost za blaho nájemníků, jejich hospodářská zvířata a jejich půdu. Na oplátku se polovina příjmů z jejich úrody vrátí do našeho účetnictví. Tvá žena se nyní bude muset učit o pěstování oliv, o vinicích, o produkci plodin. Přestože

je to skličující úkol, až staré nejistoty vyplují na povrch, uslyším tvůj klidný hlas, který mi řekne, že jsem pro tuto výzvu jako stvořená. Takže Anthony, pokusím se být dobrým „possidente“ – vlastníkem, se kterým bys souhlasil.

S láskou a věčnou oddaností až do příště

Tvá milující žena Alessandra

Kapitola druhá

Po zastávkách v Paříži, Turíně a Miláně dorazily Alessandra s Dianou do Florencie na Mussoliniho zbrusu nové výstavní nádraží Santa Maria Novella. Bylo sedm hodin večer. Nikdy předtím nic takového neviděli. Zářící vysokorychlostní vlaky stály vedle parních lokomotiv a všude se srocovali lidé. Pod obrovským ocelovým a skleněným stropem spěchali muži s aktovkami, zatímco v kavárnách klábosily vyšňořené ženy a jejich děti všude pobíhaly v davu. K vidění byla shledání i loučení. V tom chaosu, hluku a všech těch barvách prodávali stánkaři zboží všeho druhu. Novinoví prodejci vykřikovali titulky a kouřový dým se mísil s vůní květin. Když Alessandra platila za dva kusy mandlového pečiva, pocítila jistý závan vzrušení. Jazyk, který ji matka před mnoha a mnoha roky naučila, se náhle vrátil jako ztracená paměť. Už se za svůj původ nestyděla; Itálie byla překrásná, měla jinou energii, živější. Zdálo se, že její rozhodnutí opustit Anglii bylo nakonec správné.

Noc přečkali ve Florencii v pensione na Via Luigi Alamanni a vrátili se na nádraží právě včas, aby stihli vlak ve tři hodiny. Když vešly do budovy, v hale panovalo ticho. Děti se rozběhly ke svým matkám, květinářky balily květiny. Dokonce i novinoví prodejci byli ticho. Po mramorové podlaze pochodoval zástup fašistických milic.

Diana přistoupila blíž k matce. „Kdo to je?“ zašeptala.

„Jsou to jen policisté, kteří pracují pro Mussoliniho,“ odpo-

věděla Alessandra, udržujíc hlas v příjemných tóninách, ve skutečnosti ale nedokázala odtrhnout pohled od Černých košil ani zastavit příval strachu, který ji tlačil na hrudi. Vzpomněla si na slova paní Browneové.

„Mussoliniho vliv nemá velký dopad na život v zemi. Ve vile Duranteových budete v bezpečí.“

Když Černé košile odpochodovaly, Alessandra doufala, že tvrzení paní Browneové bylo správné. Pohlédla na bílou tvář své dcery a stiskla jí ruku. „Odešli, takže vidíš, že není čeho se obávat,“ řekla a snažila se znít optimisticky. „Pojďme si promluvit s vedoucím nádraží, musíme najít náš vlak.“

Vlak je vezl toskánskou krajinou kolem vysoko položených vesnic v kopcích i nížinných plání. Jednotvárnost krajiny narušovaly farmy, ale čím dál byly od Florencie, tím izolovaněji vše vypadalo. Dvě hodiny po odjezdu z nádraží Santa Maria Novella a čtyři dny po opuštění Londýna dorazily do Camucie, ve stínu horské vesnice Cortony. Pršelo tam. Trvalo ještě hodinu, než před dveřmi čekárny zastavil autobus. Vyčerpané a nespokojené vytáhly kufry na zastávku.

„Buona sera, signora e signorina.“ Řidič, který vypadal jako chlapec, seskočil dolů a stáhl si z hlavy čepici, aby odhalil shluk tmavých, neupravených vlasů. Vytáhl cigaretu a plivl na zem. Diana nakrčila nos a odvrátila pohled.

„Ach, to počasí! Ale víte co, je to boží počasí,“ řekl a jeho ústa se zkřivila úsměvem. Alessandra v tu chvíli nic nevěděla a Diana nic vědět nechtěla.

Když uložily své kufry do zavazadlového prostoru, vylezl zpět nahoru.

„Jsi dost starý na to, abys řídil autobus?“ zeptala se Alessandra, chlapcovým vzezřením dosti znepokojená.

Nastalo ticho. „Je mi jednadvacet,“ zašklebil se nakonec. Mladík sevřel v ruce řadicí páku a odjel bleskovou rychlostí. Po horských silnicích pelášil s naprostou ignorací bezpečnosti svých cestujících nebo dokonce autobusu. Nakonec dupnul na brzdy a autobus se prudce zastavil ve vesnici Mercatale, asi jedenáct mil od nádraží.

„Dál už nejedu.“

„A taxi?“ Alessandra otočila hlavu, ale silnice byla opuštěná.

„Do Sant‘ Andrea di Sorbello v tuto noční dobu? Měly jste přijet dřív.“ Mladík vyhodil kufry na kraj silnice. „Buona notte, mí přátelé, a kdybyste mě kdykoliv potřebovali, jmenuju se Pipo.“

„Nemůžeš nás tady jen tak opustit,“ prosila Alessandra.

„Předpokládám, že mio nonno by vás mohl svézt, ale je drahý.

Molto costoso.“

Pipo zamířil k malému domku na druhé straně silnice. O několik minut později se vrátil se svým dědečkem.

Alessandra se nadějně pousmála.

Pipo třel palcem o prsty. „Spoustu lir,“ zasmál se. Stařec se poškrábal na hlavě, jako by zvažoval možnosti. Pak se vrátil do domu, aby se o chvilku později zjevil ve dveřích s oslem a vozíkem. Alessandra jen zírala na starodávný vozík. „To je náš transport?“

„Není to pro signoru dost dobré? Řeknu to dědovi.“ Pipo se otočil ke starci, ale Alessandra jej popadla za ruku.

„Ne. Nenech jej odejít, to je v pořádku, ujišťuji tě.“ Vyškrábala se na vozík a vytáhla Dianu k sobě.

„Nejdřív peníze.“ Stařec natáhl ruku.

Když se vyrovnali a jejich kufry byly přivázány vzadu na vozíku, pomalu vyrazili vpřed.

„Buona notte.“ Pipo skočil do autobusu a mrkl na Dianu. Se sebezapřením se usmála.

Krátce před osmou ráno zastavil osel s vozíkem na konci příjezdové cesty. „Non è possibile,“ řekl stařec, sejmul si klobouk z hlavy a setřásl z něj dešťové kapky. Alessandra mu teď konečně viděla do tváře, poznamenané příliš mnoha lety na slunci, jeho oči ale zůstaly jasně modré. Otřel si ruce do kožené bundy.

„Cesta je moc mokrá a můj osel příliš starý. Dál nemůžeme.“ Svou mohutnou botou kopal do kaluže, aby podtrhl důraz svých slov. Alessandra se z vozíku podívala na hlubokou kolej za sebou. Voda tryskala dolů na velká kola vozíku. I kdyby šly pěšky a nechaly vézt jen kufry, ten prastarý osel by prokluzující kola nikdy neutáhl. Slezla tedy z vozíku a ocitla se na konci malé piazzy. Z jedné strany náměstí lemovaly úzké domy s vybledlými zelenými okenicemi a na druhém konci stál proti další řadě domů jednoduchý kostel s podloubím a zvonicí. Obě linie domů mezi sebou svíraly bar s dřevěnou cedulí, hlásající jeho status jedné z nejlepších destinací v Evropě. Jak italské, pomyslela si Alessandra: v jedněch dveřích byste se mohli opít do němoty a ve druhých se modlit za odpuštění. Schoulená Diana se probudila a vyhlédla zpod baldachýnu.

„Kde to jsme?“ zeptala se.

„Myslím, že jsme na místě,“ odpověděla Alessandra.

Stařec odvázal jejich kufry z vozíku a s těžkým povzdechem je položil na verandu kostela. „Dal jsem je do sucha, è un po’ bagnato – jsou jen trochu mokré.“

Vylezl zpět na svůj vozík. „Buona notte,“ zavolal. „Doufám, že najdete nějaké místo, kde se vyspíte.“ Zvedl ruku na rozloučenou a i s oslem vyrazil do šera.

Alessandra se rozhlédla po opuštěném náměstí a usmála se.

„Zůstaň tady s kufry, já zkusím bar.“

V tlumeně osvětleném baru bylo rozmístěno několik prostých stolů a židlí. Z poloviny naplněný popelník a prázdná sklenice od piva byly zjevné pozůstatky po nedávném hostu, ale teď ji pozorně sledoval jen malý pes z boudy v protějším rohu místnosti. Alessandra napůl napjatě zavolala. Zaklepala na dřevěný pult; jedinou odpovědí jí byla dutá ozvěna.

Ty tiché, zavřené domy venku vypadaly stejně opuštěně jako bar. Vybrala si jeden z domů na konci řady a zaklepala. Nad její hlavou se pohnula krajková záclona, ale nikdo nepřišel otevřít. U dalšího domu to bylo stejné.

Stmívalo se, kostel byl zamčený a od vily neměla klíče. Zaklepala na dveře třetího domu a překvapeně ustoupila o krok vzad, když ze stínu vykoukla ženská tvář.

„Sí?“

„Pomůžete nám?“ Dveře se otevřely o kousek víc a žena, o níž Alessandra soudila, že jí může být kolem pětašedesáti, ji pozorně zkoumala.

„Proč jste v tomhle nelidském počasí venku? Co tady děláte?“ Žena si sundala zástěru a vyšla ven.

„Hledáme vilu Duranteových.“

„Co tam chcete? Kdo jste?“

„Sono Signora Durante.“

Tvář ženy se zamračením stáhla. „Nežertujte o tom. Signora Duranteová je mrtvá a její rodina žije v Anglii.“

Alessandra rychle přemýšlela. Potřebovala důkaz. Dopis její babičky byl v angličtině, ale měla fotografii. Podívala se do tašky. Nemohla ji najít. Do očí se jí tlačily slzy – musela ji ztratit ve vlaku! Pak ji uviděla v postranní kapse. Vytáhla ji, ruce se jí třásly. Žena si sáhla do kapsy pro brýle. Mžourala v šeru přicházejícího soumraku, otočila fotografii a na zadní straně přečetla jména.

„Signora – Alessandra?! Tu fotografii jsem viděla mnohokrát. Jste to opravdu vy? A s vaším překrásným manželem na fotografii… je to možné? Ahh, Dio!“ Zvedla hlavu, aby si Alessandru znovu prohlédla. „Vaše babička o vás tolik mluvila; chtěla, abyste sem přijela, a nakonec jste tady.“

Alessandra pocítila v hrdle knedlík a chtělo se jí vzlykat. Vypadalo to, že napětí posledních měsíců teď propukne na povrch.

„Pojďte,“ řekla žena a popadla ji za ruce. „Pojďte dovnitř. Není třeba plakat, signoro, postarám se o vás i vaši dceru; ano, signora Carducciová se o vás postará.“

Ao deset minut později před ně na stůl položila sušenou šunku a salámy a sýr. „V Itálii víme, jak jíst a jak spát. Dnes v noci zůstanete v malé podkrovní ložnici, ale budete spát jako královny.“

Když dojedly, následovaly signoru Carducciovou po úzkých schodech až na úplný vrchol celého domu. Lucerna už téměř dohořela a žaluzie byly zatažené, když Alessandra s Dianou upadly do hlubokého spánku.

Kapitola třetí

Následující ráno Alessandra otevřela oči. V dálce slyšela štěkat psa a bít kostelní zvony. Někde poblíž hlasitě zakokrhal kohout a oznámil příchod nového dne. Alessandra se protáhla a nechala se zaplavit okolními zvuky – poprvé za celé měsíce se cítila v klidu.

Přelezla přes svou spící dceru, slezla z postele a vyklonila se z okna. Pod ní bylo náměstí plné lidí, večerní liják připomínalo už jen několik kaluží. Děti hrály nebe, peklo, ráj a pes z boudy ležel na slunci před ní. Žena se svalnatými pažemi prala ve vesnickém žlabu prádlo a věšela jej, aby uschlo. Scéna pod ní byla pestrou směsicí barev a života; dokonce i kohout se procházel podél zdi a prohrabával si rozcuchané peří. Alessandra se zhluboka nadechla. Štěstí její rodiny bylo násilně přerváno, ale tady na italském venkově mohou začít své životy budovat znovu.

Vzpomněla si na noc před odjezdem a Dianu stojící u kufrů.

„Nemůžeme odjet,“ řekla matce a chytila Lea. „Nebudu moci mluvit s tatínkem, když budu na druhém konci světa.“

„Ale samozřejmě, že budeš.“ Alessandra jemně poklepala své dceři na čelo. „Vždycky tady bude s námi.“

„Nebude. Odejde, zmizí jako sen a já ho nebudu schopná zadržet.“

Alessandra chtěla chytit svou dceru za ruku a ujistit ji, že tatínek neodejde; její dcera vypadala tak mladá a bezbranná!

„Tvůj otec by tě nikdy neopustil,“ řekla jemně. „A kromě toho, Itálie není druhý konec světa.“

Zatímco Diana dál spala, Alessandra vnímala vůni kávy linoucí se po schodech nahoru. Signora Carducciová dole připravovala na mramorové desce moučník. Zpracovala těsto do kuličky a otočila se k Alessandře.

„Un caffè?“

„Děkuju vám.“

„Měla byste se najíst.“ Ukázala na ni prstem. „Jste příliš pohublá.“ Nalila jí kávu do malého bílého šálku, vzala omeletu, kterou právě dosmažila na sporáku, a postavila to před ni.

„Poctivé italské jídlo; to je to, co teď potřebujete.“ Otřela si ruce utěrkou a vzala parafínovou lampu, kterou postavila vedle.

Alessandra na ni pohlédla.

„Na večer, signoro, ale nebojte se, v domě je generátor. Rychlým pohybem přepnete spínač a puuf! – máte světlo. Kromě domu Castellů je to na této straně hory jediný dům s elektřinou.“ Pro signoru Carducciovou to byl nejen zázrak, ale i důvod velké pýchy. Alessandra vypadala skutečně ohromeně.

„A váš manžel přijede do Itálie také?“ zeptala se.

Alessandra se zhluboka nadechla. „Jsem vdova, můj manžel zemřel při nehodě; proto jsme sem přišly.“

„Ach,“ vydechla signora Carducciová a pokřižovala se. Pak se vrátila ke své práci.

*

Alessandra zrovna utírala svůj talíř, když u dveří nastal rozruch. Následovala signoru Carducciovou do úzké chodby, na jejímž konci stál u dveří v čele velkého shromáždění nevysoký, tlustý muž.

„Jsem váš správce nemovitostí. Il mio nome e Elio Innocenti.“

Když Alessandra došla ke dveřím a natáhla ruku, nastalo ticho.

„Signora Marstonová, mi dispiace, chci říct Duranteová,“ řekla a usmála se na muže, načež k ní přicupitala dcera, která mezitím v tichosti sešla po schodech dolů.

„A tohle je má dcera Diana.“ Alessandra pocítila, jak jí z ramen padá tíže, když instinktivně poznala, že její babička měla pravdu; stál před ní muž, kterému mohla věřit. Vybledlé kalhoty mu držel v pase široký opasek a modrou košili měl v manžetách rozepnutou, obojí ale bylo bez jediné skvrny a naprosto čisté. Jeho plátěné boty, na které se roky a roky lepil prach, vypadaly stejně přívětivě jako on sám a jako jeho úsměv, který začínal už v obočí a v mnoha liniích se pomalu rozléval po celé tváři.

„Jsme rádi, že jste za námi přijela,“ řekl. „Už více než rok je dům prázdný, vila Duranteových čeká na váš návrat.“

Následovaly s Dianou signora Innocentiho na náměstí, kde už na slunci čekal osel. Do vozíku se vlezly pouze kufry. Jak tak kráčeli do kopce, zdálo se, že se k nim rozhodla připojit celá vesnice. Všichni měli pro Alessandru nějakou radu.

„Olivy potřebují prořezat a hrozny… no, pořád je tu spousta práce, ale popravdě – jakože Bůh je mi svědkem – signor Innocenti pro vás tvrdě pracuje, i když tady nejste.“ Zjevně tady měl každý bratra, který pracoval na jejím panství, a každý znal někoho, kdo by mohl pomoci. Po kilometru a půl se Elio Innocenti zastavil. Celý zástup jej napodobil.

„Toto je země vašich předků,“ řekl a rozmáchnul se kolem rukama. „To vše patří k vašemu panství.“

Alessandra se rozhlédla, kam ukazuje. Pod ní se rozprostírala pole, louky a lesy, které přecházely do různých tvarů a barev, a v dálce byla ve svahu zasazena vesnice s kostelem uprostřed. V krku se jí znovu vytvořil knedlík. Bylo to víc než jen krajina, mnohem víc; nejenže to bylo až bolestně krásné, ale byla to také její budoucnost a matčina minulost – minulost, kterou za sebou zanechala.

Při stoupání naposledy zahnuli. Na rovné plošině oddělovala příkrý svah oblá zeď. Uprostřed náspu podepíraly dvojici rezavých železných bran dva kamenné sloupy. Signor Innocenti se o ně opřel a prokázal velkou sílu, když je zvedl zpět ke zdi. Pokračoval po nevysokých schodech, vyleštěných po staletích provozu, a došel k domu. Najednou povídání ustalo a všichni stáli v tichosti.

Alessandra zvedla hlavu. Byl to on – dům pohřbený v jejích dětských vzpomínkách, dům z knihy malované vodovými barvami. Na oknech stále visely žaluzie a na šedém dřevě stále ještě byly patrné stopy po zelené barvě. Byl tam balkon, po kovových obloucích se nahodile kroutila vistárie; to všechno si dobře pamatovala z babiččiných malůvek. Fontána teď byla vyschlá, odřená a nakláněla se, ale byl na ní stejný reliéf anděla a také u velkých vstupních dveří stál jí dobře povědomý kamenný pes. Přistoupila k nim a chystala se otevřít, když signora Carducciová vyšla po schodech za nimi.

„Mám klíč. Vždy jsme věděli, že se Duranteovi jednoho dne vrátí.“

Klíč snadno vklouzl do zámku a všichni o krok ustoupili. Signora Carducciová zatlačila do dveří a Alessandra překročila práh. Ještě než vůbec mohla vidět interiér, ucítila ve vzduchu chlad, vlhkost a zatuchlinu z nepoužívaných prostor.

Její oči se pomalu přizpůsobovaly tmě, Alessandra vnímala dlouhou, obdélníkovou místnost plnou nábytku. Na zdech visely malby a vybledlá pozlacená zrcadla. Když signora Carducciová otevřela okenice, proniklo dovnitř sluneční světlo, které zhmotnilo poletující částice prachu a terakotové dlažbě dalo světlou, narůžovělou barvu. Ze stropu visel lustr, svíčky byly vyhořelé na pahýly a začouzený křišťál byl postříkaný voskem. Alessandra stáhla přehozy proti prachu ze dvou pohovek, které stály po obou stranách kamenného krbu; rukou přejela po vysoké židli s čalouněným sedákem a v zamyšlení viděla místnost ne tak, jak nyní vypadala, ale jak by zase jednou vypadat mohla.

„Děkuju vám, že jste se o dům postarali,“ řekla.

„To nic nebylo,“ odpověděla postarší žena. „Okna teď mohou zůstat otevřená a signor Innocenti udělá, co mu řeknu, a opraví díry ve střeše.“ Vyčítavě zírala na správce nemovitostí, který pokrčil rameny a zamířil do haly.

„Vidíte?“ ukázala na kbelíky umístěné strategicky na podlaze a poté na signora Innocentiho. „Vaše práce.“

Signor Innocenti dal najevo, že si je tohoto problému vědom.

„Je to pravda,“ řekl. „Ale dům vám otevře svou náruč a přivítá vás, stejně jako jsme to udělali my. Opravíme střechu, a pokud by nefungoval generátor, do setmění jej nahodíme. A abyste věděla, v zahradě je kůlna, dobrá kůlna, i když teď bude asi trochu zarostlá. Dario už ji odpleveluje.“ Když se na Alessandřině obličeji objevily známky úzkosti, ujistil ji pomalým a hlubokým hlasem:

„Toto je teď váš domov. To jediné a správné místo, kde byste měla být. Vidím, že jste obě zdravé, a to je nejdůležitější dar v životě.“ Alessandře se optimismus jejího správce líbil. Měl pravdu; všechno se včas opraví.

Zatímco muži štípali dřevo do krbu, Diana vyběhla po širokém schodišti. Vyměnila svůj zimní kabát za lehké květované šaty se širokou sukní a její vlasy, uvolněné z čelenky, se změnily v roj neposedných kudrlinek. Zatímco její matka si prohlížela dvě skříně na podestě v mezipatře, které byly plné šatstva, Diana pobíhala z jedné místnosti do druhé, otevírala okna a dveře a vzrušeně se smála. Když přišla do ložnice se sametově zbarveným nábytkem, pocítila zvláštní touhu. Možná to byly bledě žluté stěny, co jí připomnělo její ložnici na Upper Brook Street. Možná to byl nějaký zapomenutý předek, který ji přitahoval jako magnet. Posadila se ke stolu a otevřela zásuvky. Byly plné kreseb a dopisů, jako kdyby odtud nějaké dítě z minulosti odešlo jen před pár okamžiky. Vzhlédla zrovna ve chvíli, kdy vstoupila její matka.

„Může to být můj pokoj?“ zeptala se jí.

„Proč by ne?“ souhlasila Alessandra.

Když odešla, Diana pokračovala v prozkoumávání místnosti. Ve skříni visely v úhledných řadách šaty z úplně jiné doby a ve stojanu na podlaze bylo několik párů bot. Na dveřích visel malý váček plný bižuterie. Když přidržela jednu ozdůbku na světle, připomněla jí křišťálový přívěsek, který jí dal Robert na Vánoce.

„Táta se ti ho chystal koupit,“ řekl jí, když rozbalila křišťálové srdce zavěšené na jemném řetízku, „ale nedostal šanci to stihnout,

tak jsem ti ho místo něj koupil já.“ Dianina nálada se okamžitě změnila. Sklouzla na podlahu a nechala po tváři skutálet slzy. Robert jí tolik chyběl a stejně tak otec. Vzpomněla si, jak byla zavolána do kanceláře ředitelky na škole v Sussexu, kde jí řekli, že její otec byl zraněn. Neřekli jí, že je mrtvý. A pak, když vstoupila dveřmi jejich londýnského domu, se k ní všichni otočili: matka, Robert i dědeček Peter. Okamžitě to pochopila. Robert ji následoval po schodech nahoru.

„Dostaneme se z toho, Dí,“ řekl, když ji doběhl, a přidržel si na hrudi její vzlykající obličej. „Zvládneme to společně.“

Byli si tak blízcí a ona ho teď opustila.

Neslyšela signoru Carducciovou přicházet. Dotkla se Dianina ramena a mladá dívka ucukla.

„Jsi nešťastná.“ Nebyla to otázka. Diana přikývla. „Trochu.“

„Hodně mi to připomíná. Pojď, musím ti něco ukázat,“ řekla a Diana ji následovala do zahrady.

Stál tam dub a vysoko, ukrytý mezi listy, byl malý dřevěný domek. „Je ti čtrnáct, že? Ten patřil tvé babičce. Dostala jej asi ve tvém věku. Může to teď být tvé vlastní speciální místo a já o něm nikomu neřeknu.“ Z jejího gesta Diana pochopila, že spolu sdílí tajemství, a Diana byla v držení tajemství nejlepší.

Alessandra byla právě na balkoně před svou novou ložnicí, když si všimla, že Diana mluví se signorou Carducciovou. Stály pod vzrostlým dubem a Diana se smála. Na signoře Carducciové bylo něco uklidňujícího. Diana to zjevně také vycítila.

Když se Alessandra vrátila dovnitř, všimla si malby na zdi vedle velké dřevěné postele. Sedící žena na portrétu byla oblečená celá v bílém, měla jen černou stuhu kolem krku. Póza byla vážná, a přesto byly oči mladé dívky jako živé. Rodinná podoba byla nezpochybnitelná. Vedle byla fotografie stejné dívky, jen starší, v dlouhých šatech, pokrytých křišťálovými korálky. Ve vlasech měla péro a usmívala se do objektivu. Když si ji Alessandra pozorně prohlédla, uvědomila si, že je to její vlastní matka a má na sobě stejné šaty, které jí dala do tanečních na lékařské fakultě. Musela na nich dělat celé týdny a upravit je tak, aby opět vypadaly módně. Okamžitě pocítila příval stesku a nostalgie po své mrtvé matce. Někdy během jejího života ten mladický optimismus zmizel, její duch se zlomil. Alessandra si slíbila, že se nikdy nevzdá jako její matka a že nedopustí, aby se něco podobného stalo Dianě.

Posadila se na židličku před toaletním stolkem a zavřela oči. Na okamžik byla opět mladá a v mysli vstoupila do tanečního sálu v nádherných šatech. Vybavila si smích, hudbu, dokonce i páry, které se točily pod křišťálovými lustry…

Uklonil se před ní plavovlasý student s bledě modrýma očima a lehce koktaje ji oslovil. „Chtěla by sis zatančit?“ A tak se připojili k rozpohybovanému vířícímu davu, dokud je nezastavil jiný student.

„Dovolíš, Douglasi, nevadí ti to?“ zeptal se a poklepal jejího partnera po rameni. Když se podívala na hezkou, usměvavou tvář Anthonyho Marstona, tehdy studenta pátého ročníku medicíny, pocítila v žaludku dosud nepoznané škubnutí.

Otočila se zpět, ale její partner ji pustil, zmizel v davu a ona zůstala s Anthonym. Zůstal u ní celý večer a okouzloval ji, dokud z jejích pocitů nezmizelo i to poslední zrnko pochybností. Zdálo se, že ta přitažlivost byla vzájemná, a jak se dny změnily v týdny, stali se nerozlučnými.

Měsíc poté, co Anthony promoval, se zasnoubili. Na přání Valentiny Duranteové se měli vzít v katolickém kostele na Farm Street.

„Moje víra je pro mě stále důležitá, Alessandro,“ řekla jí. „Stejně jako ty, i já jsem byla Italka vdávající se za Angličana.“

„Mýlíš se, mami, možná jsem katolička, ale jsem Angličanka jako můj otec.“ V hloubi duše však byla Alessandra přesvědčena, že bude vždy jiná než její přátelé ze školy; v nitru stále byla malá italská dívenka.

Anthony samozřejmě jejímu požadavku vyhověl. „Ujistím kněze, že budu dobrý katolík,“ zasmál se. „Tak dlouho, jak mé prsty za zády zůstanou zkřížené.“

Zatímco vedle něj Alessandra stála u oltáře, věděla, že ať už je jeho víra jakákoliv, Anthony bude čestný a pravdomluvný tak dlouho, dokud bude žít. Netušila však, že to potrvá pouze tak krátce.

Za soumraku byly všechny matrace vyklepány a otočeny a podlahy zameteny. Oheň v krbu plápolal a osel s vozíkem pendloval sem a tam, přivážel jídlo a další nezbytné potřeby. Když byl sporák horký a večeře připravená, přišly děti z vesnice a připojily se k rodičům. Všichni se posadili kolem velkého kuchyňského stolu. Alessandra zjistila, že těstoviny s fazolemi a solenou vepřovou kůží se těžce žvýkají, ale zapila je místním červeným vínem. Diana jedla, jako by to byla ta nejlepší bašta na celém světě.

Když bylo po večeři, Diana vyběhla ven, následována houfem dětí. Alessandra ji už chtěla varovat, když vtom ji signora Carducciová zastavila.

„Nechte ji být, signoro. Dopřejte své dceři volnost a Itálie ji ze všech ran vyléčí.“

Alessandra zaváhala, ale pak se usmála. Signora Carducciová byla jako skála, pevná a spolehlivá, a její hnědé oči v hranaté tváři měly uklidňující účinek. Měla samozřejmě pravdu; musí potlačit svou neúnavnou úzkost a dovolit Dianě žít bez neustálého varování před nebezpečím.

Později spolu obě ženy stály na terase. V dálce slyšely kuňkat žáby a kdesi dole v údolí štěkal pes, ale nedaleko od nich, vysoko z koruny dubu, k nim doléhal bezstarostný dětský smích.

*

Alessandra si zrovna vybalovala kufr, když vytáhla Robertova hadrového králíka. „Adoptovala“ jej, když poprvé odešel do internátní školy a odmítl si jej vzít s sebou ze strachu, že bude terčem posměchu. Bylo mu sotva osm let a toto téma bylo jediným jablkem sváru mezi ní a jejím manželem. „Je mi jedno, jestli jsi chodil do stejné přípravky, Anthony; Robert je ještě moc malý,“ řekla mu, Anthony však nakonec zvítězil.

Teď bylo Robertovi šestnáct; už nebyl dítě. Vzpomněla si na poslední večer školních prázdnin, jen týden před tím, než s Dianou odjely do Itálie. Douglas je vzal všechny na večeři. Diana byla velmi tichá, posouvala jídlo po talíři a Robert nahodil vážnou tvář, ona ale věděla, že je to jen přetvářka. Nakonec to byl Douglas, kdo celý večer zachránil.

„Přemýšlel jsem o nové přesmyčce, Roberte: decimal point^1.

Dám ti patnáct vteřin,“ řekl a mrkl na svého kmotřence.

Když Robert čelil své oblíbené výzvě, jeho výraz se okamžitě změnil. „I’m a dot in place^2,“ zasmál se. „A teď mám jednu já pro tebe, Douglasi, ale tentokrát ti dám odpověď – I’ll make a wise phrase^3. A protože jsi starší, máš jen deset vteřin!“

Douglasovi to zabralo sotva pět. „William Shakespeare. Pokud mohu něco poznamenat, Roberte, tak tahle byla dost dobrá, dost! Gratuluji, mladý muži.“

Diana vzhlédla ke svému bratrovi. „To je chytré, Robe, jaks na to přišel?“

„Řekl mi to jeden kluk ve škole,“ ušklíbl se.

Alessandra položila králíka na polštář. Tak moc jí teď syn chyběl, uznala však, když utírala slzu z tváře, že mají velké štěstí, že zrovna Douglas je jejich přítel.

Blížila se už půlnoc, když Alessandra konečně vyprázdnila kufr a uklidila své šaty a cennosti. Zvedla desku z hromádky, kterou pečlivě vybrala v Anglii a vzala si ji s sebou, a ve studovně pod schody pustila gramofon. Rozezněla se Anthonyho oblíbená hudba: Vzlétající skřivan. Stala se z ní Alessandřina bolest i útěcha. Když hudba naplnila místnost, cítila Anthonyho přítomnost. Říkal jí, že to bez něj zvládne; Alessandra byla silná a statečná, i když si to ještě sama neuvědomovala. Viděla ho u stolu, sklánějícího se nad svou prací, s brýlemi, skvěle padnoucími na nose, a krátkými tmavými vlasy, odhalujícími zranitelnou bledou kůži na krku. Pak si sundal brýle a rukou si otřel pomyslnou špinavou skvrnu, díval se na ni přes místnost a úsměv mu rozzářil oči. Chtěla jít za ním, obejmout jej rukama kolem krku a při nádechu cítit jeho vůni – teplý kašmír smíchaný s cedrovým dřevem a kapkou citrusů. Ale Anthony byl pryč, byla tam jen prázdná židle a hrála hudba. Když se rozevřely dveře, otevřela oči.

„Nemůžeš spát?“ zeptala se, když na prahu spatřila Dianu.

„Chybí mi táta a Rob.“

„Pojď a sedni si ke mně, budou nám chybět spolu.“ Stočily se spolu na pohovce. „A děda Peter taky,“ zamumlala Diana. Tmavé řasy jí mihotaly nad bledými tvářemi, když usnula v Alessandřině náručí.

1 Desetinná čárka – pozn. překladatele

2 Jsem tečka na svém místě (slovní spojení bez hlubšího významu používané výhradně pro přesmyčky) – pozn. překladatele

3 Řeknu prozíravou frázi – pozn. překladatele

Kapitola čtvrtá

Alessandra přestala krájet cibuli, hřbetem ruky si otřela oči a otočila se k signoře Carducciové.

„Signor Innocenti říká, že v pokladně je dost peněz, abychom vás zaměstnali na plný úvazek.“

„Ptáte se mě, jestli pro vás chci pracovat, nebo mi to prostě oznamujete?“

„Odpusťte mi, to ta moje italština, signoro Carducciová, nikdy bych vám to jen tak neřekla. Nikdy, ale bylo by mi velkou ctí, kdybyste znovu nastoupila na pozici hospodyně.“

Signora Carducciová nakrčila nos. Zvedla utěrku a podala ji Alessandře.

„Zvážím to.“

Alessandra se dotkla svých mokrých očí. „Přestože je signor Innocenti nesmírně výkonný a zvládal to doteď sám, hodlám se plně zapojit do řízení hospodářství. Bude to pro mě mnohem snazší.“

„Signor Innocenti je výkonný, hmmm?“ nakrčila znovu nos.

„Minulý rok jsme měli dobrou úrodu oliv, to proto jsou v pokladně peníze.“

„Znamená to ano?“

„Bylo mi patnáct, když jsem začala pracovat pro vaši rodinu, takže ano, obnovím svou povinnost, ale budeme muset zaměstnat údržbáře. Je v pokladně dost peněz i na něj?“

Když signora Carducciová kráčela dolů z kopce, bublal v ní smích. Bylo jí naprosto jasné, že tento elegantní kousek londýnské paničky nikdy nevykonával každodenní fyzicky náročnou práci, ale už chce převzít mužský svět na svá bedra! Bude to těžký úkol, ale zvládla to její babička a teď to bude muset zvládnout i tahle signora. Musela si sama sobě i své rodině něco dokázat.

Tři dny poté, co signora Carducciová přijala svou pozici, se Alessandra zahlédla v zrcadle v salonku. Její sukně a šátek na hlavě byly pocákány bílou barvou. Položila štětec do misky a slezla ze žebříku. Zastavila se před Dariem, jehož práce teď zahrnovala dekorace, zahradnické práce i spoustu těch domácích.

„Věřím, Dario, že na mé sukni je teď více barvy než na těch stěnách.“

„Barvu máte také na nose, signoro, je tam už od rána.“

„Proč jsi mi to neřekl dřív?“

„Protože jsem si myslel, že by to bylo nezdvořilé, ale když už o tom mluvíme, mohl bych navrhnout, aby si signora koupila pro tyto účely nějaké vhodnější oblečení?“

„A kde bych si ho měla koupit?“ zeptala se.

„Na tržišti v Umbertide prodávají všechno,“ odpověděl.

„Užívám si malování domu,“ napsala Robertovi. „Diana mi pomáhá – a také Dario, místní údržbář. S každým tahem štětce je vidět, jak dům ožívá. Jako by jen spal a čekal, až dorazíme. Nemůžu se dočkat, až ho uvidíš.“

První květnovou středu spatřila Alessandra signoru Carducciovou, jak mopem vytírá podlahu na podestě.

„Jdeme s Dianou na trh.“ Postarší žena se opřela o mop.

„Takže jdete samy, co? Na největší trhy v roce?“

„Bude to dobré pro Dianinu italštinu.“

„Oklamou a podvedou vás raz dva,“ zamumlala, „ale pokud si myslíte, že to zvládnete lépe než já…“

Zaparkovaly své bicykly na náměstí a zamířily mezi stánky. Byly tam pulty se sýry, stoly plné ovoce a zeleniny a stánky přeplněné domácími výrobky. Kuřata a kozy mířící na porážku kvokaly a mečely z dřevěných klícek. Když míjeli klec s malým kůzletem, Diana sevřela matčinu ruku.

„Prosím, mami, můžeme ho koupit?“

„A kdo se o něj bude starat?“

„Já.“

Alessandra pohlédla do úzkostlivého obličeje své dcery a povolila.

„Ale pouze jedno,“ souhlasila.

Zatímco Diana vyjednávala s prodejcem o kůzleti, Alessandra koupila malířskou kombinézu pro sebe i dceru a také rozumnou obuv. Poté si koupila roli smetanového plátna a směs zeleniny, kterou uložila do plátěné tašky. Když zahlédla Dianu, kráčející k ní s triumfálním výrazem ve tváři a tahající neochotné kůzle, vzpomněla si na to bledé dítě, které sotva před několika týdny opustilo Londýn se slzami v očích.

Když dojely na konec cesty, místo aby pokračovaly nahoru do kopce, zahnuly z náměstí doprava a dorazily do fattorie, velkého kamenného statku, kde žil signor Innocenti. Diana vytáhla kůzle z košíku na bicyklu a vedla je dvorkem kolem stájí a prasat k dubovým vstupním dveřím. Dvakrát zaklepala. „Tohle je Grizelda a není na porážku,“ řekla a představila signoru Innocentimu drobné zvíře. „Doufám, že se bude dobře chovat.“

„Sí, signorina,“ řekl a přivřel oči. „Grizelda, to je to nejneobvyklejší jméno, jaké jsem kdy slyšel.“

Po návratu do vily Duranteových signora Carducciová právě vybalovala plátěnou tašku, když narazila na kompletně plesnivé rajče. „Říkala jsem vám, že vás na sto procent okradou, signoro,“ řekla, zatímco držela rajče viditelně na odiv, a v očích se jí při každém jednotlivém slově přímo zlověstně zablyštělo.

„Ale máme velmi pěknou kozu, to vás mohu ujistit,“ odpověděla Alessandra.

Ze smetanového plátna vyrobila Alessandra záclony do salonku. Když rozjela šicí stroj ve sluncem zalitém pokoji, signora Carducciová ji pozorovala s rostoucím respektem. A když pak Alessandra pověsila hotové záclony na vybledlé pozlacené garnýže, poblahopřála jí.

„Signoro, každý den žasnu nad vaším rozhodnutím, Je dobře, že jste se k nám vrátila.“

V srpnu teploty neklesly pod pětatřicet stupňů a Alessandřino odhodlání uvadalo. Teplo a prach se zdály nekonečné. Zatímco Diana chodila plavat do jezera, aby se zchladila, Alessandřinou útěchou byla koupel. Jednou v neděli, když si pustila vodovodní kohoutky a proud vody se změnil jen v hnědý pramínek, požádala Dianu, aby sjela dolů za signorou Carducciovou.

„Co se děje?“ zeptala se postarší žena, když se vřítila do vily.

„Nemáme vodu. Nemůžu se vykoupat.“

„Signoro, myslela jsem, že někdo zemřel. Odpusťte, ale pokud pro mě necháte poslat v neděli s tím, že mám okamžitě přijít, ať je to příště aspoň závažný problém. Nenapadlo vás třeba zeptat se Daria, že?“

„Ale on tady nežije, signoro.“

„A já ano, ale dva kilometry tamhle dole pod kopcem!“

„Je mi to líto,“ omluvila se Alessandra a zčervenala. „Neuvažovala jsem.“

„Možná, signoro, že příště už budete.“

Když signora Carducciová znovu přišla k dobré náladě, vyzkoušela kohoutky v kuchyni, seřídila je, ale bez úspěchu.

„Nová studna je nezbytná; potřebujete hledače vody.“

„Hledače vody?“

Obličej signory Carducciové změkl. „Nevypadejte tak znepokojeně, signoro; tak to v Itálii děláme.“

*

Jak léto postupovalo, Alessandra se začala obávat, že pokladna vyschne stejně jako voda ve studni, ale s pečlivým zvažováním výdajů a tvrdou prací se zahrada alespoň vracela ke své dřívější kráse. Pod Alessandřiným dohledem Dario vrátil lesk živému plotu a obnovil okrasnou zahradu. V záhonech byly vysazeny bílé růže a chodníčky lemovaly levandule a rozmarýn. Na balkoně mezi pelargoniemi Alessandra umístila mezi další řezbářské kousky rytý kamenný reliéf. Byl pro Anthonyho. Jeho jediný pomník.

Jednoho krásného večera, když slunce kleslo za kopce, stála Alessandra na terase. Nyní byl čas vybavit si poslední chvíle s Anthonym a poslední rozloučení ve stísněném prostoru sanitky. Viděla jeho krásnou, avšak zřízenou tvář a oči měl zavřené, jako kdyby spal. Byl to její poslední soukromý okamžik s ním, už nikdy potom neucítila jeho kůži pod svými prsty; jeho vlasy ve svých rukou. Když tehdy ucítila teplo vyzařující z jeho těla, políbila jej na rty a řekla mu, jak moc ho miluje. „Jsi můj život,“ zašeptala, „důvod mého bytí.“ Zvedla jeho ruku ke svému obličeji; ať se jeho prsty dotýkají jejích úst. „Sbohem, má lásko,“ řekla. Potom zaklepal na dveře dodávky lékař. „Je čas, madam, musíte ho nechat jít.“

Když Alessandra pohlédla na vzdálené kopce, uvědomila si, že by nikdy nenechala Anthonyho vzpomínku zmizet, ale teď byl čas nechat jej jít do nebe.

Držíc svou dceru za ruku, četla slova vyrytá na pomníku: citát Chalíla Džibrána, který vybral Robert.

„Vy a váš bližní jste jako dvě semena zasetá v poli. Rostete společně a společně se pohupujete ve větru. Ani jeden z vás si nemůže činit na pole nárok.“

Diana otevřela malou dřevěnou urnu, kterou matka přivezla z Anglie, a společně rozptýlily jeho popel a sledovaly, jak se ve večerním vánku zvedá a rozptyluje.

Ten večer Alessandra znovu vytáhla svůj deník.

Můj drahý Anthony, napsala.

dnes jsme se s tebou rozloučily. Bylo to přesně tak, jak by sis přál, žádný obřad, pouze citát Chalíla Džibrána. Vzdala jsem hold muži, kterého miluji. Když jsem stála na terase, myslela jsem na to ráno, kdy všechno skončilo. Vzpomněla jsem si, jak ses nade mnou sklonil u postele, jak jsi mě políbil a řekl slova na rozloučenou: „Něco mě trápí, Alessandro. Řeknu ti to, až přijdu domů.“

Co to bylo, můj milovaný? Doufám, že na to jednou přijdu.

Přivykáme si na život ve vile Duranteových. Dům i celé panství jsou neuvěřitelně krásné. Zjistila jsem, že se musím každé ráno štípnout, když se dívám z okna do dalekých kopců a nasávám vůni jasmínu a zimolezu. Přestože v Itálii vládne fašistická diktatura, nejsou vůči nám zatím žádné náznaky agrese.

Nevěřil bys, jak se Diana změnila. Konečně se zase usmívá a někdy i bezstarostně směje. Je radost ji sledovat. Věřím, že naše nová hospodyně signora Carducciová na tom má velkou zásluhu. Předstírá, že je přísná, ale není, je to moudrá, milá a naprosto loajální žena s nádherným smyslem pro humor. Zdá se, že Diana v její společnosti vzkvétá a její italština se každým dnem zlepšuje. Našla jsem pro ni perfektní školu – klášter v Cortoně. Je ani ne jedenáct mil od domu na druhé straně kopce, ale každý víkend se vrací domů. Doufám, že tam bude šťastnější, než byla ve své denní škole v Londýně.

Robert mi ve svých dopisech píše, že se mu na Marchants daří dobře a Douglas jej podporuje, ale mám pocit, že vše není tak, jak popisuje. Než jsme odjely do Itálie, měl další migrénu, ale tentokrát trvala celý den. Douglas, který byl nedávno jmenován profesorem neurologie na Londýnské univerzitě, mě ujišťuje, že za daných okolností se není čemu divit. Říká, že časem to pomine. Modlím se, aby měl pravdu.

Každý týden dostávám novinky také od tvého otce. Je to statečný, úžasný muž, ale po smrti tvé matky si troufám tvrdit, že je osamělý. Požádala jsem ho, aby jel na Vánoce za Robertem a Douglasem.

S láskou a věčnou oddaností až do příště

Tvá milující žena Alessandra

Kapitola pátá

Přišlo září a s ním i první Dianin den v nové klášterní škole v Cortoně.

„Dovol mi doprovodit tě na autobusovou zastávku,“ navrhla Alessandra, zatímco upravovala své dceři batoh.

„Ne… dnes ne.“ Diana ji políbila na tvář. Úzkost její matky by jen zvýšila její vlastní.

Na úpatí cesty to bylo přesně 989 kroků a k autobusové zastávce dalších devět set. Kdyby spěchala, mělo by jí to trvat přesně osmadvacet minut. Dorazila do cíle a počkala na Pipa. Nenechal ji ve štychu.

„Buongiorno, signorina,“ řekl a pomohl jí nahoru do autobusu.

„Víš, co tě čeká. První den je vždycky nejhorší.“

Diana se usmála a šla si sednout na prázdné místo vzadu. Dnes ji nedokázal uklidnit ani Pipův humor.

Otevřela batoh a vytáhla Lea. Držela ho přivinutého na hrudi a vzpomněla si na den svých osmých narozenin.

„Lev pro mou lvici,“ řekl její otec a ona s plyšákem tančila po pokoji. Pak ji otec zvedl a držel ji u sebe.

„Můžu ho obejmout, když mi budeš chybět,“ řekla otci.

„Já ti ale nikdy nebudu chybět, protože vždycky budu s tebou,“ řekl jí; nebyla to však pravda a ošoupaný lev byl to jediné, co jí po něm zůstalo. Když se za oknem míhala vyprahlá krajina, vzpomněla si na malou kapli, kde tělo jejího otce leželo v rakvi, a na varování své matky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství italské vily.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.