Narine Abgarjanová

Tři jablka

spadlá z nebe

přeložila Kateřina Šimová

PROSTOR | Praha | 2020

Knihu finančně podpořilo

Ministerstvo kultury České republiky

Narine Abgarjanová

Tři jablka spadlá z nebe

Z ruského originálu С неба упали три яблока,

vydaného nakladatelstvím Astrel imprint

v Petrohradě roku 2015,

přeložila Kateřina Šimová.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2020 jako svou 550. publikaci

a 18. svazek edice Astra.

Odpovědný redaktor tištěné knihy Ondřej Horák.

Jazyková korektura Hana Mertová.

Grafická úprava tištěné knihy Aleš Lederer.

Na obálce použita ilustrace

z archivu Adobe Stock.

Návrh obálky a sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

V českém jazyce elektronické vydání první.

First published in the Russian language

by Astrel imprint, St Petersburg, Russia

The Publication of the book was negotiated through

Banke, Goumen & Smirnova Literary Agency (www.bgs-agency.com)

© Narine Abgaryan, 2015

Translation © Kateřina Šimová, 2020

© PROSTOR, 2020

ISBN 978-80-7260-457-9

eprostor.com

prostor@eprostor.com

facebook.com/nakladatelstvi.prostor

první část

PRO TOHO, KDO VIDĚL

Kapitola první

V pátek krátce po poledni, když se slunce ladně přehouplo přes zenit a spořádaně se vydalo k západnímu okraji údolí, se Anatolie Sevojancova přichystala na smrt.

Před odchodem na onen svět ještě důkladně zalila zahradu a nasypala slepicím do zásoby krmení. Kdo ví, kdy sousedé objeví její bezvládné tělo, přece do té doby nezůstane drůbež hlady. Potom sundala víka ze sudů na dešťovou vodu, které stály pod okapovou rourou, aby chlístající proudy vody nepodemlely základy domu, kdyby náhle přišla bouřka. Pak prohledala police v kuchyni, posbírala všechny nedojedené zbytky – talířky s máslem, sýrem a medem, krajíc chleba a půlku vařené slepice – a odnesla to do sklepa do chladu. Vytáhla ze skříně věci na poslední cestu: pletené šaty ke krku s bílým krajkovým límečkem, dlouhou zástěru s vyšívanými kapsami, boty s plochou podrážkou, tlusté vlněné gulpy (celý život ji zábly nohy), pečlivě vyprané a vyžehlené prádlo a prababiččin růženec se stříbrným křížkem. Jasaman se dovtípí, že jí ho má vložit do rukou.

Oblečení položila na nejviditelnější místo ve světnici – na těžký dubový stůl pokrytý ubrusem z režného plátna (kdyby ho člověk nadzvedl, uviděl by dvě výrazné, hluboké rýhy od sekery). Na kupičku oblečení položila obálku s penězi na pohřeb, vytáhla z prádelníku starý voskovaný ubrus a odešla do ložnice. Tam rozestlala postel, ubrus rozřízla napůl, jednu polovinu rozložila na prostěradlo, lehla si, druhou polovinou se přikryla, přehodila přes sebe peřinu, sepjala ruce na hrudi, hlavou se pohodlně zavrtala do polštáře, zhluboka vydechla a zavřela oči. Vzápětí rychle vstala, otevřela dokořán obě křídla okna, zapřela je květináči s muškáty, aby se nezabouchla, a znovu si lehla. Teď už se nemusí bát, že by duše bezradně bloudila po pokoji, až opustí její smrtelné tělo. Jen co bude volná, vyletí z otevřeného okna rovnou do nebe.

Tyto zevrubné a pečlivé přípravy měly velmi závažný a smutný důvod – Anatolie Sevojancova už druhý den silně krvácela. Když objevila na spodním prádle divné hnědé skvrny, nejprve jí zatrnulo, pak si je ale pozorně prohlédla, ujistila se, že je to opravdu krev, a hořce se rozplakala. Hned se ale za svůj strach zastyděla, sebrala se a rychle si cípem šátku otřela slzy. Pláčem si nepomůže, co je jí souzeno, to ji stejně nemine. Na každého čeká nějaká smrt. Jednomu zastaví srdce, druhému s výsměchem sebere rozum a ona holt vykrvácí.

Anatolie ani na chvíli nezapochybovala, že je to nevyléčitelná nemoc a že to s ní půjde rychle. Není přece náhoda, že zasáhla tu nejzbytečnější a nejnanicovatější část jejího těla – dělohu. Jako by jí tím dávala najevo, že je to trest za to, že nikdy nedokázala naplnit své hlavní poslání – porodit děti.

Když si zakázala pláč a nářek, smířila se s osudem a překvapivě rychle se uklidnila. Prohledala truhlu s prádlem, vytáhla z ní staré prostěradlo, rozřezala ho na kusy a vyrobila si něco na způsob vložek. Ale k večeru už krvácela tak silně, že to vypadalo, jako by jí někde uvnitř praskla velká, nikdy nevysychající céva. Musela použít tu malou zásobu vaty, kterou měla doma schovanou. A protože hrozilo, že brzy dojde, rozpárala okraj pokrývky, vytáhla z ní několik chomáčů ovčí vlny, důkladně ji proprala a pak ji rozložila na parapet, aby uschla. Mohla si samozřejmě zaskočit k Jasaman Šlapkancové, která žila v sousedství, a půjčit si vatu od ní, ale to Anatolie nechtěla. Co kdyby se neudržela, rozplakala se a řekla jí o své smrtelné nemoci. Přítelkyně by se vylekala a okamžitě by vyrazila k Satenik, aby zatelegrafovala do údolí pro sanitku… Jenže Anatolie se nechtěla vláčet po doktorech, aby ji trápili bolestivými a zbytečnými procedurami. Rozhodla se umřít důstojně a smířeně, v klidu a pokoji, v domě, kde prožila celý svůj těžký a zbytečný život.

Šla si lehnout pozdě, protože si dlouho prohlížela rodinné album. Tváře dávno mrtvých příbuzných vypadaly ve slabém světle petrolejky obzvlášť smutně a zádumčivě. Brzy na viděnou, šeptala Anatolie a každý obrázek pohladila prsty zhrublými těžkou venkovskou prací, brzy na viděnou. I když byla hodně zesláblá a rozrušená, usnula rychle a spala až do rána. Vzbudilo ji rozčílené kokrhání kohouta. Slepice se bezcílně štrachaly po kurníku a netrpělivě čekaly, až je někdo vypustí ven, aby se mohly projít po zeleninových záhonech. Anatolie pozorně naslouchala svému tělu. Přišlo jí, že se cítí celkem snesitelně a že ji kromě bolesti v kříži a lehké závratě nic moc netrápí. Opatrně se zvedla, došla si odskočit a s jistým zlomyslným zadostiučiněním se přesvědčila, že krvácí ještě víc než předtím. Vrátila se do domu a udělala si z chomáče vlny a ústřižku látky vložku. Jestli to takhle půjde dál, tak z ní do zítřejšího rána všechna krev vyteče. A dalšího východu slunce už se možná ani nedožije.

Chvíli postála na verandě a každou buňkou těla vstřebávala tápavé ranní světlo. Zašla k sousedce, aby se s ní pozdravila a optala se, jak se daří. Jasaman se pustila do velkého prádla a zrovna stavěla na kamna těžký lavor s vodou. Zatímco se voda ohřívala, poklábosily spolu a probraly všední záležitosti. Brzy dozrají moruše, budou se muset setřást ze stromu, posbírat, z části navařit sirup, část nasušit a zbytek nechat dozrát v dřevěném sudu a pak vypálit morušovici. Taky už je na čase začít sbírat šťovík, za týden, za dva už bude pozdě – na horkém červnovém slunci rostlina rychle hrubne a už se na jídlo nehodí. Když se voda v lavoru začala vařit, Anatolie od přítelkyně odešla. Teď může být v klidu, Jasaman si na ni do zítřka ani nevzpomene. Než vypere prádlo, naškrobí ho, vybělí, rozvěsí na sluníčko, sesbírá a vyžehlí, má dlouho do večera co dělat. Takže Anatolie bude mít dost času na to, aby v klidu umřela.

To ji uklidnilo, celé dopoledne strávila poklidnou všednodenní prací a teprve odpoledne, když slunce oběhlo nebeskou klenbu a spořádaně se vydalo k západnímu okraji údolí, přichystala se na smrt.

Anatolie byla nejmladší ze tří dcer Kapitona Sevojance a jako jediná z celé jeho rodiny se dožila vyššího věku. V únoru oslavila padesáté osmé narozeniny, kdo by se toho nadál, to byl na její rodinu nebývalý věk.

Na matku si sotva pamatovala, umřela, když jí bylo sedm let. Měla mandlové oči neobvykle zlatavé barvy a husté medové kadeře. Jmenovala se Voske – Zlatá –, což krásně ladilo s jejím zevnějškem. Nádherné vlasy si zaplétala do pevného copu, na temeni ho upevňovala pomocí dřevěných jehlic do těžkého uzlu a pak chodila s mírně zakloněnou hlavou. Často si masírovala krk a stěžovala si, že jí tuhne šíje. Jednou do roka ji otec posadil k oknu, opatrně jí vlasy rozčesal a pečlivě je přistřihl, aby sahaly po pás, víc mu to matka nedovolila. Svým dcerám vlasy nikdy nestříhala, dlouhé vlasy je měly ochránit před prokletím, které kolem nich kroužilo už rovných dvanáct let, od toho dne, kdy se provdala za Kapitona Sevojance.

Ve skutečnosti si ho měla vzít její starší sestra Tatevik. Té bylo tehdy šestnáct let a čtrnáctiletá Voske, druhá dívka na vdávání ve velké rodině Garegina Agulisance, se na přípravách slavnostního dne velmi činorodě podílela. Podle prastaré tradice, která se v Maranu ctila po celou řadu pokolení, se po církevním obřadu odehrávala svatební oslava nejprve v domě nevěsty a potom v domě ženicha. Ale hlavy Tatevičiny a Kapitonovy rodiny, dvou bohatých a vážených maranských rodů, se rozhodly spojit síly a uspořádat jednu velkou svatební oslavu na majdanu, rozlehlé návsi uprostřed vesnice. Měla to být slavnost, jakou Maran ještě neviděl. Kapitonův otec hodlal početné hosty ohromit, a tak poslal dva švagry do údolí, aby na svatební oslavu pozvali hudebníky z komorního divadla. Vrátili se unavení, ale spokojení, a hlásili, že odměření hudebníci (kdo to kdy viděl, zvát na vesnici divadelní orchestr!) rychle obrátili, když se dozvěděli o velkorysém honoráři čítajícím dvě zlaté mince pro každého a týdenní zásoby jídla, které jim Kapitonovi švagři slíbili přivézt po oslavě povozem do divadla. Tatevičin otec chystal vlastní překvapení: na svatební oslavu pozval nejproslulejšího vykladače snů z celého údolí. Za deset zlatých byl ochoten provozovat své řemeslo po celý den a jediné, co požadoval, byla pomoc s dopravou potřebného vybavení – stanu, křišťálové koule na masivním bronzovém podstavci, věšteckého stolu, širokého divanu, dvou velkých květináčů s nevídanými košatými, omamně vonícími rostlinami a podivných spirálovitých svící vyrobených ze zvláštních druhů drcených dřev, které hořely několik měsíců v kuse, aniž by dohořely, a šířily kolem sebe vůni zázvoru a pižma. Na svatební oslavu bylo kromě Maranských pozváno ještě několik desítek hostů z údolí, vesměs vážených a movitých lidí. Nadcházející slavnost slibovala, že bude opravdu nezapomenutelná, psalo se o ní dokonce v novinách, což byla mimořádná pocta, protože do té doby tisk nikdy neinformoval o slavnostech v rodinách, které neměly šlechtický původ.

Ale stalo se něco, co nikdo nečekal. Čtyři dny před svatebním obřadem nevěsta ulehla, celý den a celou noc problouznila v horečkách a zemřela, aniž by znovu nabyla vědomí.

V den jejího pohřbu se nad Maranem nejspíš otevřela nějaká temná brána, z níž sestoupily síly protichůdné silám nebeským, protože jinak než zatměním mysli se chování hlav obou rodin vysvětlit nedá. Oba muži se ihned po zádušní mši krátce poradili a rozhodli se, že svatbu nezruší.

„Přece ty peníze nepřijdou nazmar,“ pronesl na smuteční hostině šetrný Garegin Agulisanc. „Kapiton je dobrý mládenec, zdvořilý a pracovitý, takového zetě aby pohledal. Tatevik si k sobě vzal Bůh, tak jí bylo souzeno, byl by hřích protivit se Jeho vůli. Ale máme ještě jednu dceru na vdávání. Takže jsme se s Anesem rozhodli, že si Kapitona vezme Voske.“

Nikdo si netroufl mužům odporovat, a tak Voske, ztrápené ztrátou milované sestry, nezbylo nic jiného než se pokorně vdát za Kapitona. Smutek za Tatevik o týden odložili a oslavili velikou, hlučnou a bohatou svatbu. Víno a morušovice tekly proudem, stoly prostřené pod širým nebem se prohýbaly pod rozmanitými pokrmy, orchestr v tmavých oblecích a vyleštěných botách vyhrával polku a menuety, Maranští chvíli soustředěně naslouchali nezvyklé klasické hudbě, ale když se pořádně připili, hodili způsobné chování za hlavu a pustili se do prostého vesnického tance.

Do stanu vykladače snů nahlédl málokdo. Svatebčané, rozjaření vydatným jídlem a pitím, měli jiné starosti. Voske k němu dotáhla za ruku vyplašená teta, které dívka ve volné chvilce pár slovy popsala sen, co se jí zdál v předvečer svatby. Vykladač snů byl drobný, vyzáblý a neuvěřitelně, skoro strašidelně ošklivý stařec. Ukázal Voske, kam si má sednout, a dívka strnula, když zahlédla malíček jeho pravé ruky. Dlouhý, zčernalý, řadu let nestříhaný nehet se ohýbal jako skoba, stáčel se okolo bříška prstu a táhl se podél celé dlaně až ke křivému zápěstí, takže bránil ruce v pohybu. Tetu stařec bez okolků vyprovodil ze stanu a poručil jí, aby hlídala vchod, sám se usadil se široce rozkročenýma nohama v podivných širokých šarovarech naproti Voske, svěsil tenké dlouhé ruce mezi kolena a mlčky se na ni zahleděl.

„Zdálo se mi o sestře,“ odpověděla dívka na nevyřčenou otázku. „Stála ke mně zády, v nádherných šatech, se šňůrou perel vpletenou do vlasů. Chtěla jsem ji obejmout, ale nedovolila mi to. Otočila se ke mně a tvář měla takovou starou a vrásčitou. A ústa vypadala… jako by se jí jazyk nemohl vejít dovnitř. Rozplakala jsem se a ona poodešla do kouta, vyplivla do dlaně jakousi temnou tekutinu, natáhla ke mně ruku a říká: ‚Nikdy tě nepotká štěstí, Voske.‘ Vylekala jsem se a vzbudila se. Ale to nejhorší přišlo až pak, když jsem otevřela oči a uvědomila si, že sen pokračuje. Bylo pozdě v noci, ještě před enbašti, kohouti ještě nekokrhali, šla jsem se napít vody, kdovíproč jsem vzhlédla ke stropu a ve střešním okně, v erdyke, jsem uviděla Tatevičinu smutnou tvář. Hodila mi pod nohy svou čelenku se závojem a zmizela. A ta čelenka se závojem se rozpadly v prach, jakmile dopadly na podlahu.

Voske se usedavě rozplakala, až se jí po tvářích roztekla černá řasenka – jediná kosmetika, kterou maranské ženy používaly. Z průstřihů hedvábné mintany zdobené drahými krajkami a stříbrnými penízky vykukovala křehká dětská zápěstí, na spánku jí nervózně tepala bezmocná modrá žilka.

Vykladač snů hlasitě vydechl a vydal přitom táhlý, dráždivý zvuk. Voske se zarazila a vylekaně na něj upřela oči.

„Dobře mě poslouchej, děvče,“ zaskřehotal stařec. „Sen ti vykládat nebudu, to by nemělo cenu, stejně už se s tím nedá nic dělat. Ale nikdy si nestříhej vlasy. Ať ti vždycky zakrývají záda. To je jediné, co ti můžu poradit. Každý z nás má nějaké místo, kde se ukrývá jeho síla a ochrana. To moje,“ máchl dívce před očima pravou rukou, „je v nehtu na malíčku. A ty ho máš, jak se zdá, ve vlasech.“

„Dobře,“ špitla Voske. Chvilku vyčkala, doufala, že dostane ještě nějakou radu, ale vykladač snů zachmuřeně mlčel. Tak se zvedla k odchodu, pak ale sebrala odvahu a přiměla se zeptat: „A víte, proč zrovna ve vlasech?“

„To netuším. Ale když ti hodila pokrývku hlavy, tak to znamená, že chtěla schovat to, co tě může ochránit před prokletím,“ odpověděl stařec, aniž zvedl oči od doutnající svíce.

Voske vyšla ze stanu se smíšenými pocity. Na jednu stranu se trochu uklidnila, protože část svých obav zanechala u vykladače snů. Zároveň ji však neopouštěla myšlenka, že musela, byť bez zlého úmyslu, udělat ze zesnulé sestry před cizím člověkem skoro nějakou vědmu. Teta, která netrpělivě přešlapovala vedle stanu, se kdovíproč ohromně zaradovala, když jí Voske starcovu věštbu odvyprávěla.

„Hlavně, že už se nemusíme ničeho bát. Udělej, co ti poradil, a všechno bude dobré. A Tatevičina duše čtyřicátý den opustí naši hříšnou zemi a nechá tě na pokoji.“

Voske se vrátila za svatební stůl k novomanželovi a plaše se na něj usmála. Kapiton upadl do rozpaků, vrátil jí úsměv a vzápětí zrudl až po kořínky vlasů. I když byl ve svých dvaceti letech podle tehdejších patriarchálních měřítek již v solidním věku, byl to velmi nesmělý a plachý mládenec. Před třemi měsíci, když se v rodině začalo mluvit o tom, že je nejvyšší čas ho oženit, pro něj připravil manžel jeho nejstarší sestry dárek. Vzal ho do údolí a zaplatil mu noc ve veřejném domě. Do Maranu se Kapiton vrátil hluboce zmatený. Ne že by mu noc radovánek strávená v objetí nevěstky vonící růžovou vodou, hřebíčkem a potem byla proti mysli. Spíš naopak. Byl těmi vysilujícími horoucími něžnostmi, jimiž ho tak štědře obdařila, zcela ohlušen a omámen. Ale nemohl se zbavit matného pocitu znechucení a lehké nevolnosti, který se v něm zrodil ve chvíli, kdy zachytil výraz její tváře. Svíjela se sice jako had, vydávala tlumené vzdechy a zahrnovala ho zkušenými a vášnivými doteky, avšak dokázala u toho mít tak nezaujatý a chladný výraz, jako by se nevěnovala milování, ale něčemu naprosto všednímu. Kapiton se s ukvapeným chvatem, který je tak vlastní mládí, utvrdil v tom, že stejně vypočítavě a nestydatě se v posteli chovají všechny ženy, a od svatby už nic dobrého nečekal. To byl také hlavní důvod, proč jen mlčky přikývl, když mu otec sdělil, že se po smrti nejstarší dcery Gagerina Agulisance ožení s její mladší sestrou. Co na tom, koho si vezme? Stejně jsou všechny ženské z podstaty falešné a neschopné upřímného citu.

Pozdě večer, když číšníci začali roznášet šťavnaté kousky pečené kořeněné kýty a kyprou pšeničnou kaši se škvarky a smaženou cibulkou, odvedli přiopilí družbové za pronikavého kvílení zurny a pochvalného hukotu svatebčanů novomanžele do ložnice a zavřeli je tam na závoru s tím, že je propustí až ráno. Jakmile zůstala Voske s mužem o samotě, hořce se rozplakala, ale když k ní Kapiton přistoupil, aby ji objal a utěšil, neodstrčila ho. Místo toho se k němu přivinula, rázem se utišila a už jen trochu povzlykávala a legračně popotahovala.

„Já mám strach,“ zvedla k němu uplakanou tvář.

„Já mám taky strach,“ odpověděl Kapiton prostě.

Ta neobratná, ale ve své upřímnosti a dojemnosti tak působivá slova, vyřčená nesmělým šepotem, svázala jejich mladá srdce, hladová po lásce, nerozlučně a napořád. Později, když si Kapiton v posteli tiskl svou mladou ženu k hrudi a vděčně lapal po každém jejím pohybu, po každém vzdechu a každém něžném dotyku, propadal se studem za to, že si ji dovolil srovnávat s tou ženskou z údolí. Voske se v jeho objetí skvěla a třpytila jako drahokam, prosvětlovala a naplňovala smyslem vše, co ho obklopovalo, a jednou provždy se stala tím nejdražším, co v životě má a co kdy bude mít.

Týden nato Gagerin Agulisanc a jeho švagři, prostovlasí, mlčenliví a celí v černém, zabili tři telata čistokrevného plemene, uvařili maso bez soli a roznesli ho po vesnici na velkých podnosech. Lidé otevírali dveře a mlčky si brali porci pro svůj dům, protože když se podává maso obětního zvířete, nesmí se mluvit. Tehdy Voske zatemnila okna ložnice neprůhlednou látkou a rozhodla se, že bude až do smrti nosit za sestru smutek. Týrala se nekonečnými půsty, trávila dlouhé večery v kostele v modlitbách za klid Tatevičiny duše a prosbami o odpuštění. V truchlivém doprovodu matky, švagrových a tet jednou týdně navštěvovala hřbitov, aby opatřila sestřin hrob. Světlá a temná část dne si v jejím životě vyměnily místo – v noci milovala a zářila jako slunce, ve dne se měnila v zasmušilou a nešťastnou bytost. Tatevik už se jí nikdy nezjevila, což Voske velmi rmoutilo. Nikdy mi neodpustila, jinak by se mi o ní jistě znovu zdálo, svěřovala se v slzách se svými obavami manželovi.

Aby ji nějak odvedl od smutných myšlenek, navrhl Kapiton své ženě, aby se pustila do zařizování domu, který dostali po svatbě. Dřív v něm žila jeho neprovdaná teta a babička – babo Mane, potom se ale přestěhovaly ke Kapitonovu otci a mladým ponechaly bytelný silnostěnný dům, sice trochu tmavý, ale zabydlený a útulný, s velkou dřevěnou verandou, vysokou půdou a udržovaným ovocným sadem. Voske se rázně odmítla stěhovat, protože dům stál na druhém konci vesnice. Ale Kapiton si stál za svým. Byl přesvědčený, že dál od příbuzných bude méně vzpomínat na sestru a rychleji se smíří s bolestí nad její ztrátou.

Voske jen velmi nerada ustoupila mužovým domluvám, ale k vlastnímu údivu se pro nový úkol nadchla a pustila se do něj tak horlivě, že si dokonce z údolí objednala několik časopisů o bydlení. Pečlivě si je prostudovala a nakonec se rozhodla pro jídelnu z mořeného dubu – oválný jídelní stůl, čtyři široké divany potažené tmavě zeleným sametem, tři desítky židlí, aby měli dost místa k sezení, protože hostů bude vždycky plný dům, a několik zručně vyřezávaných kredencí s vysokými skleněnými křídlovými dvířky, kam by mohla uložit slavnostní jídelní servis pro dvacet čtyři osob a spoustu dalšího nádobí, které dostali jako svatební dar. Tesař Minas, který se pustil do výroby vybraného nábytku, musel ke svým třem tovaryšům najmout ještě další dva, aby práci zvládl ve stanoveném termínu. Voske už čekala první dítě a chtěla mít dům zařízený, než se narodí. Dobu před porodem trávila ručními pracemi. Spolu s matkou vyšila několik ubrusů a přehozů, dvě sady ložního prádla, výbavičku pro miminko a slavnostní šatečky na křtiny. Každý týden se po pravidelné návštěvě hřbitova zastavovala v Minasově tesařské dílně, aby zkontrolovala, jak práce postupuje. Minas vzdychal a mračil se, ale jinak snášel Vosčiny návštěvy mlčky, rychle ji však vyprovázel domů s tím, že žena, obzvlášť těhotná, nemá v dílně páchnoucí jedovatými laky a chlapským potem co dělat. Cesty do dílny však nebyly zbytečné. Nábytek byl hotov včas, a jen co dala Voske dům do pořádku a uspořádala oslavu nastěhování, ulehla v porodních bolestech. Za dvacet čtyři hodin porodila svému Kapitonovi dceru, kterou pojmenovali Nazeli. Za dva roky se narodila Salome a za další rok a půl nejmladší Anatolie.

Ke svému muži se Voske chovala mile a laskavě, ale k dcerám byla zdrženlivá a odměřená. Anatolie si nevzpomínala, že by je kdy oslovovala zdrobnělinami nebo je ustavičně zasypávala polibky, jako to dělaly jiné matky. Nikdy je nechválila, ani je nehubovala. Když se jí něco nelíbilo, mlčky našpulila rty nebo povytáhla obočí. A toho vysoce pozvednutého obočí se dívky bály víc než neustálého vrčení stařičké babo Mane, která jako jediná z rodiny přežila katastrofální zemětřesení, jež smetlo do propasti západní svah hory Maniš-kar. Došlo k tomu toho roku, kdy se měla narodit Salome. Babo Mane se k nim tehdy nastěhovala, aby mohla pomáhat s maličkou Nazeli, protože Voske, kterou trápily silné nevolnosti, neposedné děcko těžko zvládala. Pohroma se rozpoutala jednoho mrazivého prosincového poledne. Zem pod nohama se zhoupla, otřásla se a svah hory Maniš-kar se s táhlým, srdcervoucím duněním rozpoltil vedví, zřítil se do propasti a smetl s sebou domy, hospodářská stavení i dvory, lidi, zalykající se křikem, i domácí zvířata, která vycítila blížící se neštěstí a zmítala se ve stájích a chlévech v zoufalé snaze upoutat pozornost a varovat hospodáře.

Část vesnice, která zůstala neporušena, se s řáděním živlu vyrovnala statečně a důstojně. Lidé odsloužili zádušní mše v malé kapličce (kostel Řehoře Osvětitele stojící na kraji vesnice se zřítil do propasti jako první) a rozešli se domů, aby zpevnili zdi zbrázděné hlubokými trhlinami, opravili zřícené střechy a dali do pořádku popadané dřevěné ploty. Diskuse o tom, zda by nebylo lepší přestěhovat se do relativně bezpečných nížin, se tehdy ještě nevedly, to přišlo až mnohem později. Po zemětřesení majdan osiřel a žádné bujaré oslavy už se tam nikdy nekonaly. Ze starého zvyku ještě několikrát přijeli z údolí cikáni, vyprávěli o tom, že část domů, které se zřítily do propasti, odnesl proud bahna a suti daleko na západ a přilepil je k cizím vesnicím, že lidé, kteří v těch domech žili, jsou živi a zdrávi, ale že se nikdy nevrátí, protože z prožité hrůzy ztratili paměť, a tak nevědí, že kdysi žili na vrcholku hory porostlé stoletými lesy a bohatými pastvinami. Lidé jim vděčně naslouchali, obdarovávali je všelijakým haraburdím a hadry a vyprovázeli je s přáním pokoje. Každý ve skrytu duše doufal, že říkají pravdu a že nešťastní obyvatelé západního svahu hory Maniš-kar jsou skutečně naživu. Vždyť přece nezáleží na tom, že teď mluví cizí řečí a že se jinak oblékají, nebe je koneckonců všude stejně modré a vítr tam taky fouká stejně jako v kraji, kde se jim poštěstilo narodit.

Cikáni přijeli ještě několikrát, ale pak jezdit přestali. Byli první, kdo vycítil, že se blíží nová katastrofa, a jednoho dne v tichosti navždy zmizeli, vypařili se v žhnoucím oparu poledního slunce, které oslepovalo zlatým leskem, jako mince, kterými se vykupovali v jarmareční dny na majdanu, když je někdo chytil za ruku při rituálním prohřešku krádeže.

Anatolie se narodila noc předtím, než se ve vsi objevili naposledy. Babo Mane zrovna odvedla starší pravnučky k sousedce, aby si mohla Voske, zesláblá po těžkém porodu, trochu odpočinout. Po matčině boku spala maličká Anatolie pečlivě zavinutá do teplé pokrývky. Tahle jediná z dcer Kapitona Sevojance jako by z oka vypadla svému dědovi, který měl tmavou pleť a po němž se jejich rod jmenoval Sevojancovi, protože sev znamená v maranštině černý. Cikánka, malá zavalitá žena se sotva znatelnou jizvou na levé tváři, vešla bez okolků do domu, bez zastavení prošla všemi místnostmi a bez zaklepání nahlédla k Voske. Ta se vyděsila, nadzvedla se na předloktí a zakryla novorozence. Cikánka udělala uklidňující gesto – neboj se, nic ti neudělám –, přistoupila k posteli a pohlédla děťátku do tváře.

„Jak ji pojmenuješ?“

„Anatolie.“

„Pěkné.“

Napřímila se, odhrnula okraj přikrývky a prostěradlo, podkasala si různobarevné volánové sukně, usedla s nohama po chlapsku široce rozkročenýma a svěsila mezi ně tenké dlouhé ruce. Její póza Voske něco matně připomínala, kdysi jí někdo něco důležitého říkal a seděl u toho právě takhle, s lokty opřenými o kolena široce rozkročených nohou, ale kdo to byl, na to si nějak nemohla vzpomenout, jako by jí někdo mávnutím kouzelného proutku vymazal paměť.

„Už se sem nikdy nevrátíme. Dej mi nějaký svůj šperk, kterého by ses chtěla zbavit. Má to tak být,“ pomalu pronesla cikánka. Měla chraplavý, prokouřený hlas a zadrhávala na konci slov, jako by jí na ně nestačil dech.

Voske by ani nenapadlo, aby nezvanému hostu odporovala. V cikánčině vážném, upřeném pohledu a ve výrazu tváře bylo něco, co v ní vyvolalo naprostou důvěru. Proto si navyklým pohybem vytáhla dlouhé medové vlasy, které měla pod sebou, a položila je vedle na polštář, aby jí nepřekážely, složila ruce na prsou a zamyslela se. Šperků neměla mnoho a všechny dostala od příbuzných, kteří zahynuli při zemětřesení. Ať by vybrala cokoli, znamenalo by to, že se zříká jejich památky.

„Otevři vrchní zásuvku komody. Leží tam taková krabička. Vyber si sama,“ rozhodla se nakonec po krátkém zaváhání Voske.

Cikánka ztěžka vstala, upravila okraj prostěradla a pokrývky, otevřela zásuvku, sáhla do ní, poslepu vytáhla nějaký šperk, schovala ho do záňadří a zamířila ke dveřím.

„Proč už se nikdy nevrátíte?“ zastavila ji Voske otázkou.

Cikánka vzala za kliku u dveří.

„To ti nemůžu říct.“

Po krátkém zaváhání dodala:

„Jmenuju se Patrina.“

Voske chtěla říct své jméno, ale cikánka prudce zavrtěla hlavou – není třeba. Potom se důkladně zachumlala do teplého šátku, zlehka kývla na pozdrav a odešla. Jakmile se za ní zavřely dveře, Voske se zatočila hlava. Svalila se na polštář, chvíli zůstala ležet se zavřenýma očima, aby přemohla nával nevolnosti, a znenadání usnula. Když se probudila, byla si naprosto jistá, že se jí cikánčina návštěva jenom zdála, ale nedovřená zásuvka komody svědčila o opaku. Požádala babo Mane, aby jí podala krabičku se šperky, a zjistila, že v ní chybí těžký stříbrný prsten s tmavě modrým ametystem. Byl to babiččin prsten, který měl podle dědického práva připadnout její nejstarší vnučce, Tatevik. Ale dostala ho Voske.

—

V pokoji voněl svěží večer a trošku hořkost heřmánku. Padla rosa, vytáhla z usínajících květů těžkou vůni a rozlila ji po zemi. Ještě hodinu, dvě a nadejde noc. Maniš-kar přepadá tma náhle a nečekaně, jako ze zálohy. Zdá se, že se nad horizontem sotva rozlily paprsky zapadajícího slunce, ale za pár vteřin už se vše ukládá ke spánku, nebe, štědře obsypané hvězdami, je docela nízko a cvrčci zpívají, jako by to mělo být naposledy.

„Kdybych tak věděla, o čem zpívají,“ zamumlala Anatolie a znenadání se rozesmála, a to tak nešikovně, až jí zaskočila slina. Odkašlala si, zvedla se na předloktí a napila se ze sklenice. Na nočním stolku vždycky stála karafa s vodou, byl to zvyk ještě z dob manželství, její muž hltal vodu v obrovském množství, dokonce i v noci, a aby nemusel zbytečně vstávat, musela každý večer stát na nočním stolku karafa s čerstvou vodou. Jsou to už dvě desítky let, co se po něm slehla zem, ale Anatolie ze zvyku každý den nalévala do karafy čerstvou vodu. Druhý den ráno jí pak zalila rostliny v květináčích a znovu ji naplnila vodou. Den co den, každý den, celých dvacet let.

Když se napila vody, velmi opatrně se otočila na bok a upravila pod sebou voskované plátno. Mezi nohama měla vlhko a lepkavo, pečlivě ušitá vložka, kterou předvídavě proložila chomáči lýka, aby déle vydržela, úplně protekla, noční košile se promáčela a lepila se jí zezadu na tělo. Nezbývalo než vstát a převléct se. Všechny nezbytné úkony provedla Anatolie s potlačovanou nevolností. Cítila jen hrozný vztek a zhnusení. Krve bylo čím dál víc, řinula se s jakousi nezdolnou, zlou silou, jako by se snažila co nejrychleji opustit její útroby. Anatolie zastrčila znečištěné prádlo pod postel, aby nebylo na očích, lehla si, uhladila druhou část voskovaného plátna, přikryla se jím, přehodila přes něj přikrývku a pečlivě si zabalila nohy, které ji zábly dokonce i v létě v těch největších vedrech.

„Už abych umřela,“ vzdechla, zavřela oči a pokorně se ponořila do hloubi vzpomínek. Lépe jí tak utíkal čas.

O matku přišla, když jí bylo sedm let. Matka tehdy roztopila lázeň, vykoupala dcery, uložila je do postele, a zatímco je ukládala, nechala zavřenou záklopku komína, aby kamna zůstala žhavá. Pak ji ale zapomněla otevřít a uhořela. Kapiton, unavený po těžké práci, usnul, aniž se ženy dočkal, a když se uprostřed noci vzbudil a nenašel ji vedle sebe, vyrazil dveře od lázně a vynesl ji ven. Voske při pádu zavadila o dvířka kamen, ta se otevřela a část uhlíků, které se vysypaly ven, ve vlhku nevyhasla a sežehla jí nádherné, medové kadeře.

„Tatevičino prokletí nás dostihlo!“ hlasitě naříkala stařičká babo Mane a vzpínala k nebi snědé kostnaté ruce. Tou dobou už jí bylo přes sto let. Byla poloslepá, vetchá, celé dlouhé dny trávila na divanu obložená polštáři, šramotila skleněnými korálky růžence a šeptem odříkávala modlitby. Smrt Voske ji přinutila vstát a vzít na svá shrbená bedra starost o domácnost. Prožila ještě pět let a zemřela za nejhoršího hladu, když pochovala obě starší pravnučky, vysílené z nedostatku jídla. Salome odešla jako první, den na to zemřela Nazeli. Děvčátka uložili do jedné rakve a přikryli je jejich dlouhými vlasy. Hlad je kromě zdraví a krásy připravil i o nádherné medové copy po matce. Babo Mane je omyla v levandulové vodě, vysušila v průvanu, rozčesala a jako pokrývkou jimi přikryla ztrácející se průsvitná těla pravnuček.

Nejmladší dceru odvezl Kapiton do údolí ke vzdáleným příbuzným. Nechal jim krabičku s Vosčinými šperky a čtyřicet tři zlatých mincí, což byly všechny prostředky, které nastřádal za dlouhá léta těžké venkovské práce. Pokaždé když Anatolie zavřela oči, zjevil se jí před vnitřním zrakem otec. Vyhublý, s vpadlými tvářemi a pohaslým pohledem, mladý muž, ze kterého se v krátké době stal vetchý stařec. Zadržovala dech, aby se nerozplakala prudkou srdceryvnou bolestí, když vzpomínala na to, jak ji k sobě přitiskl, šeptl jí do ucha – alespoň ty to přežij, holčičko –, vyšel z domu, pevně za sebou zavřel dveře a už se nikdy nevrátil.

Do Maranu se vrátila za dlouhých sedm let. Za tu dobu stihla rodina, která jí poskytla útočiště, roztočit všechny matčiny šperky. Jediné, co Anatolii zůstalo, byla jemně růžová kamej s béžovými tóny, vyrytá z mušle, na které byla mistrně vyvedená mladá dívka, sedící bokem na malé lavičce pod klenbou vrboví a někoho vyhlížející. Za ty roky, které strávila v údolí, se Anatolie naučila řadu věcí, především číst, psát a počítat. Do školy ji sice neposílali, což vysvětlovali tím, že na to nejsou peníze, ale manželka jejího strýce ze třetího kolene, nešťastná bezprávná žena, která byla spíš služkou než hospodyní, odsouzená celý život trpět neustálé opilecké výtržnosti svého muže a synů, ji naučila všemu, co uměla. Nikdy Anatolii nehubovala, byla hodná a pozorná, ochraňovala ji před hrubostí a hulvátstvím nevlastních bratranců a krátce před svou smrtí (umírala dlouho a ve velkých bolestech na nějakou neznámou nemoc, která ji pomalu a neodvratně nahlodávala zdraví) ji poslala poštovním vozem zpátky do Maranu.

V tu dobu už z Anatolie vyrostla pohledná dívka. Měla černé jiskrné oči po dědovi, olivovou pleť a vlasy jako len, s medovými odlesky po matce, dlouhé až do půlky lýtek. Zaplétala si je do pevného copu, který na temeni svazovala do těžkého uzlu, a stejně jako Voske chodila s mírně zakloněnou hlavou. Když ji po tolika letech odluky spatřila stařičká Jasamanina matka, vzdychla údivem a chytila se za srdce – holka, ty se tak podobáš rodičům, jako by se v tobě spojily jejich nešťastné duše. Anatolie se velmi zaradovala, že sousedé přežili hlad. Jasaman, která byla o dvacet dva let starší a už se radovala z prvního vnuka, jí spolu se svým mužem Ovanesem pomohla dát dohromady zpustlý dům a zahradu. Podepřeli zadní stěnu, vyměnili seschlé okenní rámy za nové, vyspravili propadlou podlahu verandy. Anatolie k nim časem upřímně přilnula a náklonnost byla vzájemná. Ovanes projevoval jediné přeživší dceři svého souseda a přítele otcovskou péči a pozornost a Jasaman pro ni byla vším – matkou, sestrou, přítelkyní i ramenem, o které je možné se opřít, když se život zdá být naprosto nesnesitelný.

Za dobu, kterou strávila v údolí, odvykla Anatolie těžké vesnické práci a uběhlo dost času, než se znovu naučila postarat o zahradu, vaření a úklid. Aby si trochu zjednodušila život, zavřela většinu místností v domě a usadila se v ložnici rodičů, ve světnici a v kuchyni, ale co čtrnáct dní stejně musela všude důkladně poklidit, utřít prach a vynést na slunce nebo na svěží, jinovatkou vonící mráz těžké přikrývky z ovčí vlny, polštáře a koberce, aby se vyvětraly. Postupně si pořídila i domácí zvířata. Jasaman jí darovala slepičku. Tu zpočátku nechávala ve starém kurníku, aby nezůstávala bez kohouta, ale když pak vyseděla vajíčka, vzala ji Anatolie k sobě i se štěbetající a hemžící se drobotinou. Jedno z kuřat, od prvních dnů bojovné a hašteřivé, vyrostlo do statného kohouta, neúnavného proutníka, který ochotně nakrýval nejen svůj slepičí harém, ale i opeřené samičky ze sousedních dvorů, čímž se často dostával do krvavých šarvátek, ze kterých ovšem pokaždé vycházel jako vítěz, a dlouho pak kokrhal na plotě, aby přemoženým protivníkům nahnal strach. Potom si Anatolie pořídila kozu, naučila se zakvasit macun a dělat správně brynzu, aby byla měkká, jemná a na řezu mléčně vlahá. Chleba pekla zpočátku pod dohledem Jasaman, pak se to naučila zvládat sama. O nedělích časně ráno chodila na hřbitov a potom do kapličky vzpomínat na rodinu. Hřbitov se za tu dobu, co byla pryč, dvakrát zvětšil, Anatolie obcházela mlčenlivé kamenné kříže a pročítala jména celých rodin, která na nich byla vytesaná.

Půl roku po návratu si našla práci v knihovně. Vzali ji tam, i když neměla vzdělání, protože už tam zkrátka neměl kdo pracovat, stará knihovnice nepřežila hladomor a nikdo jiný, kdo by byl ochoten za pár grošů trávit pět dní v týdnu v prašné místnosti plné polic s knihami, se nenašel. Žádné děti v Maranu nezůstaly. Jediné dítě, které hladomor přežilo, byl vnuk Vana Melikance, kterému bylo sotva pět let. Škola a knihovna, postavené krátce před příchodem hladomoru, byly prakticky prázdné, ale Anatolie neklesala na mysli: život si všude proklestí cestu, brzy se narodí nové pokolení dětí a vše se vrátí do svých kolejí.

Knihovna se pro ni stala rájem, místem, kde si mohla odpočinout od každodenních jednotvárných, otravných domácích prací. Pečlivě vymyla police, naleštila je domácím voskem, probrala čtenářské lístky a nově rozmístila knihy, přičemž nedbala na signatury ani na abecední pořádek, a řídila se čistě barevnými preferencemi – dolů dala knihy v tmavých obálkách a nahoru ty světlé. Kolem rozestavěla rostliny – hrachory, aloe a muškáty, místo květináčů použila hliněné džbány se širokými hrdly, které nevyužité stály ve sklepě, jen zašla do Minasovy tesařské dílny s prosbou, zda by jim neprovrtal do dna dírky, aby měla kudy odtékat přebytečná voda. Minasovu pomocníkovi, nevysokému podsaditému chlapíkovi, bezdětnému vdovci, který za hladomoru pochoval celou rodinu, okamžitě padla do oka. Osobně donesl džbány do knihovny a zašel tam pak ještě několikrát, aby se jako poptal, jestli nepotřebuje s něčím pomoct. Zůstával do pozdních hodin, nespouštěl z rozpačité Anatolie oči a asi za měsíc se objevil u ní doma s nabídkou sňatku. Anatolie ho nemilovala, věděla, že ho nikdy milovat nebude, ale se sňatkem souhlasila, hlavně proto, že nebyl nikdo jiný, koho by si mohla vzít, žádní svobodní muži ve vesnici nezůstali a ti, kteří zůstali, se k ní věkem nehodili – buď byli příliš mladí, nebo naopak moc staří. Bylo to nešťastné manželství, za dlouhých osmnáct let, co s mužem prožila, nepoznala laskavé slovo nebo starostlivost. Ukázalo se, že její muž je překvapivě chladný a bezcitný člověk, v posteli byl neohrabaný a bezohledný, na Anatoliiny krotké prosby o trochu něhy odpovídal hrubým výsměchem, často si ji bral silou a ona potom zůstávala ležet nasáklá pachem jeho potu a nemytého těla, polykala slzy a z celého srdce se nenáviděla. Jediný sen, který měla, bylo porodit děti a cele se oddat jejich výchově, ale to jí osud nedopřál – nikdy se jí nepodařilo otěhotnět. Muž ji nejprve jen obviňoval z neplodnosti, ale s přibývajícími léty byl stále zamračenější a nesnášenlivější, rozčilovala ho její tichá pokora, vztekal se, běsnil a ke konci si navykl ji v opilosti zbít, srazit na zem, vláčet po domě za vlasy po všech místnostech a pak ji nechat do rána zamčenou ve vlhkém kumbále. Byl čím dál surovější a určitě by ji jednoho dne umlátil, kdyby se nebál obrovitého Ovanese, který si jednou všiml podlitin na Anatoliině tváři, beze slova zamířil rovnou do dílny, popadl ho za límec, vyvlekl ho ven, odtáhl ho přes celý dvůr a hodil jím na hromadu dřeva. Když odcházel, vrhnul na něj výhružný pohled:

„Ještě jednou na ni vztáhneš ruku a rovnou tě zabiju, je to jasný?“

Ovanesova záštita sice zachránila Anatolii život, ale z každého jejího dne udělala nesnesitelné utrpení. Muž ji teď týral daleko vynalézavěji a co nejméně nápadně: vyvracel jí ruce, tloukl ji do kloubů, aby to nenechalo stopy, týral ji výčitkami a otevřeně se jí vysmíval. Anatolie trpěla mlčky, nestěžovala si, bála se, že by Ovanes dodržel slovo a jejího trýznitele opravdu zabil, a ona nikomu nechtěla ublížit.

Jediným únikem z bezútěšné každodennosti pro ni bylo čtení. První roky, kdy byla knihovna stále prázdná, se oblíbené činnosti mohla oddávat po celou pracovní dobu. Časem se díky intuici a vrozenému vkusu naučila odlišovat dobrou literaturu od špatné a zamilovala si ruské a francouzské klasiky, jen na hraběte Tolstého zanevřela jednou provždy, jakmile si přečetla Annu Kareninovou. Jeho vztah k hrdinkám jí připadal nesnesitelně bezcitný a domýšlivý, zapsala si ho jako tyrana a despotu a tlusté svazky jeho knih uklidila z dohledu, aby ji tolik nerozčilovaly. Jízlivé urážky jejího muže ji přivedly na pokraj zoufalství a smiřovat se s takovou nespravedlností ještě na stránkách knih opravdu nehodlala.

Když si Anatolie zrovna nečetla, starala se o to, aby v knihovně bylo pěkně a útulně. Zavěsila na okna lehké kartounové závěsy, ale jen do poloviny, aby nepřipravila rostliny o denní světlo, přitáhla z domova hladký koberec, roztáhla ho podél zdi s rozvěšenými portréty spisovatelů a nepohodlné sedáky dřevěných lavic ozdobila veselými polštářky, které vlastnoručně ušila z různobarevných kousků látky.

Knihovna teď připomínala udržovanou čítárnu v oranžerii. Všechny parapety a průchody mezi policemi knih byly zastavěny džbány a květináči s rostlinami. Z bývalé usedlosti Aršak-beka (nynějšího zatlučeného a zapomenutého domu kultury) Anatolie přestěhovala osm velkých těžkých pseudoantických váz a pěstovala v nich čajové růže, voňavý zimolez a horské lilie. Růže kvetly, kdy je napadlo, a jejich omamná vůně vábila včely, které létaly dovnitř otevřenými větracími okénky, chvíli se motaly v záhybech kartounových závěsů, ale nakonec vždycky neomylně našly cestu k rostlinám. Sesbíraly pyl z květů a odlétaly, aby se za chvilku vrátily zpátky. Jednou na podzim vletěl do okna celý včelí roj, přilákaný hořkosladkou vůní plodů zimolezu, schoval se za stropní trám a vypadalo to, že se tam chystá usadit napořád. Anatolie musela oběhnout celou vesnici, aby zjistila, ze kterého včelína uletěly. V suterénu vyrostlo velké mraveniště. Klikaté mravenčí cestičky se táhly po prkenné podlaze k vchodovým dveřím a na zápraží mizely. Římsy pod střechou byly po celé délce oblepené vlaštovčími hnízdy. Vlaštovky se tam rok co rok vracely, aby vyvedly nová mláďata. Na podzim, když ptáci odletěli, omotala Anatolie koště hadrem a ometala vnější zdi od trusu a jiných nečistot. Jednou objevila v komíně od kamen vrabčí hnízdo a musela počkat, než se ptáčata vylíhnou, zesílí a vylétnou, aby mohla hnízdo opatrně přenést na strom. Jinak by mohla vyplašit rodiče, ti by hnízdo navždy opustili a nechali by nevysezená vajíčka napospas osudu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tři jablka spadlá z nebe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.