PAMĚŤOVÝ KÓD

SPRÁVNÉ NASTAVENÍ PAMĚTI MŮŽE

VYLÉČIT VÁŠ ŽIVOT ZA 10 MINUT

Program obsažený v této knize nemá nahrazovat služby profesionálů pečujících o zdraví lidí nebo odborné lékařské rady. Doporučuji vám, abyste konzultovali své zdravotní problémy s příslušnými odborníky, což se týká především obtíží vyžadujících diagnózu či lékařskou pomoc.

Dr. Alexander Loyd

Věnováno mamince.

Dala jsi mi život, což je má první vzpomínka.

Miluji tě!

Copyright © 2019 by Alexander Loyd, PhD, ND

This edition is published by arrangement Grand Central Publishing,

Hachette Book Group, New York

Translation © Jana Žlábková, 2020

Original English title: THE MEMORY CODE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-275-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-276-1 (mobi)

PROMLUVA K ČTENÁŘŮM

V této knize se s vámi chci podělit o zcela nový přístup k léčení a osobnímu růstu, nazvaný „nastavování paměti“. Proniká přímo ke zdroji problémů, které jste v životě potlačovali, ať už jde o fyzické, psychické, či praktické záležitosti, a umožní vám, abyste je překonali – hlavně v případě, že nic jiného zjevně nezabírá.

Celých třicet let jsem přesvědčený, že naše vzpomínky jsou zdrojem prakticky všeho, co si myslíme, co cítíme a děláme, a platí to i o tělesných procesech. Třicet let jsem se proto snažil najít způsob léčení a správného nastavení problematických vzpomínek. A rozhodně jsem nebyl sám. Po třiceti letech hledání, testování, nezdarů, úspěchů, dalšího testování a vylaďování jsem uvěřil, že jsem ho konečně našel.

V knize Paměťový kód vám nabízím teorii, jež je podle mého názoru spolehlivá a ukazuje, jak vzpomínky fungují a proč jsou zdrojem všech životních záležitostí. Kromě toho se seznámíte s jednoduchým procesem, jenž vám umožní přenastavit vzpomínky a léčit v samotném jádru vaše největší problémy.

Ale než se ponoříme do této teorie a začneme ji používat k řešení vašeho největšího problému, rád bych uvedl jistou věc na pravou míru. Výzkum paměti je zcela nová oblast studia. Zatím neexistuje přístroj, jenž by nám mohl ukázat naše vzpomínky, a proto jsou vědecké důkazy o fungování vzpomínek přinejmenším jen částečné. V této knize budu citovat některé vědecké studie, abych podpořil svou teorii, nicméně v žádném případě nechci tvrdit, že ji ony studie „potvrzují“. Prostě jen poskytují určitou oporu tomu, co jsem v průběhu třicetileté praxe viděl a proč jsem si uvědomil, že mé poznatky jsou pravdivé.

Ve skutečnosti si nemyslím, že dvojitě zaslepené studie jsou vždy jednoznačně platným měřítkem pravdivosti, a rád bych vysvětlil proč.

Mezi génie, s nimiž jsem měl tu čest se setkat během svého studia, patří Roger Callahan, PhD. Byl klinickým psychologem a mnoho let měl skvěle prosperující praxi v Beverly Hills, ale stejně jako já býval nešťastný, že nemůže pomáhat pacientům tak, jak by chtěl. Stal se světově proslulým zakladatelem energetické psychologie a já jsem s ním asi rok a půl míval osobní konzultace. Zde je jeho výrok, který mám nesmírně rád:

„Účelem dvojitě zaslepených studií je dokázat, zda něco funguje, když nikdo nedokáže říct, jestli to funguje.“

Jinak řečeno, pokud něco na lidi zjevně účinkuje a jinak jim to neškodí, není vždy nutné provádět dvojitě zaslepenou studii, abychom potvrdili, že ona věc opravdu funguje. Nicméně v případě léčiv, která mohou mít různé negativní vedlejší účinky, tento přístup neplatí, protože nikdy není jednoznačně potvrzeno, že pozitiva převažují nad negativy. Občas se stává, že v příbalovém letáku se píše, že daný lék může u člověka vyvolat sebevražedné myšlenky, zničit mu játra a ledviny nebo způsobit rakovinu. V takovém případě jsem jednoznačně zastáncem provádění dvojitě zaslepených studií!

Většina léčiv jsou ve skutečnosti biologické jedy, jejichž účelem je zničit jednu nemoc, i kdyby to znamenalo, že poškodí jiné oblasti. Když tělo přijme a zpracovává lék, nerozpozná, je-li škodlivý, ale jakmile lék začne vyvolávat požadované účinky, v podstatě tělo ovládne, místo aby fungoval v souladu s jeho léčivými systémy.

Názorným příkladem je epidemie používání opioidních látek, jakou zažívá v dnešní době Amerika. Mnozí lidé jsou přesvědčeni, že byla způsobena masovým předepisováním narkotik jako OxyContin (oxykodon) bez náležitých znalostí jejich negativních účinků. A občas se to stává i vědomě. Co se zdálo být bezpečné či prověřené, nebylo ve skutečnosti bezpečné a prověřené, dokonce ani provedením dvojitě zaslepených testů.

Před několika lety jsem v pořadu Larry King Live viděl jednoho lékaře, který mluvil o vitaminech. Řekl, že před dvaceti roky zastávala konvenční medicína názor, že jediným přínosem vitaminů je „drahá moč“, zatímco dnes doktoři doporučují vitaminy téměř každému. Proč? „Protože teď už víme, že fungují,“ řekl ten lékař.

Ale vitaminy přece vždycky fungovaly! Mnozí lidé věděli, že fungují, ještě dřív, než to potvrdily studie, a užívali je, protože jim pomáhaly, navzdory výsměchu ze strany lékařské obce. Tedy až do doby, kdy některá dvojitě zaslepená studie „potvrdila“, že vitaminy fungují.

Pouhý důvod říkající, že dvojitě zaslepené studie nemohou něco prokázat, neznamená, že to není pravda. Neexistovala snad gravitace předtím, než ji objevil Isaac Newton? Copak neexistovala elektřina až do doby, kdy Thomas Edison vynalezl žárovku? A neexistovaly bakterie už předtím, než je objevil Louis Pasteur? Samozřejmě existovaly! Tyto věci působily na lidi mnohem dřív, než věda potvrdila jejich existenci.

V této souvislosti bychom se měli nad něčím zamyslet. Profesoři mi říkali, že nikdy v dějinách světa nebyla provedena jediná dvojitě zaslepená studie týkající se poradenství. Proč? Protože je to neetické. Jedna skupina by získala potřebné rady, zatímco druhá by nic takového nedostala, což poradci s licencí nemohou udělat.

A pak mnozí lidé prohlašují: „V této oblasti neexistují dvojitě zaslepené studie, tudíž poradenství není v žádné situaci přínosné.“ Já souhlasím s těmi, kteří říkají, že velmi často se nedosáhne žádoucích výsledků, a právě proto jsem s tím přestal. Nicméně znám tisíce příběhů lidí, jejichž život se úplně změnil díky dobrému poradenství a terapii.

Velmi trefně to vyjádřil můj přítel Jimmy Netterville, MD, který působí jako neurochirurg v Lékařském centru Vanderbiltovy univerzity. Před několika lety jsme náhodou seděli vedle sebe během večeře, jejímž účelem bylo získání prostředků na dobročinné účely. Vyptával se mě na mou práci a já jsem mu tehdy řekl, že je spojena s energetickou medicínou, a trochu jsem objasnil, co vlastně dělám. V takových chvílích vím, jaké reakce mohu očekávat, a tak jsem dodal, že mu to možná připadá dost šílené.

Ale překvapil mě. Řekl: „Ne, kdepak!“ a náhle popadl látkový ubrousek a jeho rohem vyryl do ubrusu čáru dlouhou asi patnáct centimetrů. A pak prohlásil: „Alexi, kdyby tato čára obsahovala veškeré vědomosti na světě týkající se zdraví, jsem přesvědčený, že známe asi tak dva centimetry. Bylo by ode mě arogantní a pošetilé tvrdit, že to, co děláte, nemůže být ve zbývajících třinácti centimetrech, hlavně když lékařská věda v minulosti považovala spoustu věcí za naprosté nesmysly, a po čase se potvrdilo, že se mýlí.“

A potom pronesl slova, na která nikdy nezapomenu. „Pokud vaše techniky lidem pomáhají a neškodí, řeknu svým pacientům, ať je vyzkouší a pak přijdou za mnou a povědí mi, jestli jsou pro ně přínosem, abych je mohl také zkusit a zjistit, jestli by pomohly mým dalším pacientům.“

Tyto věty ve stručnosti vystihují můj pohled na techniku zvanou nastavování paměti. Pomáhá lidem a ničím jim neškodí, tak proč ji nevyzkoušet? Podle mého názoru není možné, aby se výrazně neprosadila v budoucnosti, protože se zaměřuje na záležitosti, jež jsou nesmírně důležité pro každého člověka žijícího na této planetě. A už dnes je o kus dál před několika centimetry, které je věda schopna prokázat pomocí dvojitě zaslepených studií.

Chci, abyste věděli, že nejsem odpůrcem vědeckých metod, dvojitě zaslepených studií či standardní medicíny. Kdyby mě srazil náklaďák a já ležel na zemi a krvácel, nezkoušejte na mě energetickou medicínu a rovnou mě odvezte na pohotovost! Pravdou je, že v případě různých věcí z oblasti přírodní a energetické léčby neexistují lékařské testy ukazující, co je léčeno. Technika nastavování paměti, kterou vás hodlám naučit, funguje na jedno jediné: na vaše vzpomínky, a hlavně na ty nevědomé.

Je docela možné, že potrvá dalších dvacet let, než přejdeme od tvrzení, že jde o „pseudovědu“, k pochopení říkajícímu, že „tohle by měli dělat všichni“. A pokud si každý den najdete na tuto techniku pár minut, budete o dvacet let napřed.

ÚVOD: ROZPOMEŇTE SE NA SVÉ PRAVÉ JÁ

Nevidíme věci takové, jaké jsou,

ale takové, jací jsme my.

– Anaïs Ninová –

Psal se 7. červenec 1959. Den mého narození – a smrti mé matky.

Moji rodiče čekali devět měsíců a po celou dobu věděli, co je čeká. Neplánovali dalšího potomka, a když matka otěhotněla, lékaři jí naprosto jednoznačně řekli: „Potrat. Zachraňte sama sebe.“

Jaká žena byla moje matka? Čistokrevná Němka, která vychovávala své děti v rytmu polky a rozmazlovala je skvělou kuchyní. Žena, kterou milovali všichni ve městě a ona jim to oplácela svou láskou. Žena, která měla tak neúnavnou a silnou empatii, že když chodila od dveří ke dveřím a prodávala stříbrné nádobí a příbory, bývala úspěšnější než přední podnikatelé v Chicagu. Žena, která krášlila náš domov cenami od svých zaměstnavatelů, a když měla pohřeb, dostavily se desítky jejích bývalých zákazníků, z nichž se postupem času stali přátelé.

Lékaři jí sdělili, že jedinou možností, jak se zachránit, je obětovat můj život, což rezolutně odmítla, přestože měla obrovský strach.

Měl jsem se narodit čtvrtého července, na Den nezávislosti, ale můj otec se živil pořádáním ohňostrojů, a tak musel pracovat. Proto oddálili mé narození; otec se navíc nejspíš ještě chtěl rozloučit se svou manželkou. Vždycky jsem na něj byl kvůli tomu trochu naštvaný. Vyrůstal jsem v podnikatelské rodině. Copak by nebylo úžasné, kdyby prodejce petard a podobných věcí oslavoval narozeniny čtvrtého července? Když se ale ohlédnu zpátky, pokaždé mě napadne, co to asi znamenalo pro mou matku. Další tři dny života.

Nosila mě ve svém těle devět měsíců. Byl jsem paradoxní dítě, výplod naprosto nepodmíněné lásky a naprosto zoufalé hrůzy. Tři poslední dny ležela, trpěla silnými bolestmi a čekala, až mi bude moci dát svůj poslední, největší dar.

Ale pak nezemřela. Lékaři jí řekli, že je to nevyhnutelné, a ona byla připravena se kvůli mně obětovat, takže si skoro celý rok v duchu opakovala: Já zemřu, já zemřu, já zemřu! A přesto když přišel čas porodu, nestalo se to. Proč tedy nazývám 7. červenec 1959 dnem její smrti?

Protože i když se to nestalo, pro mě to byla realita. Mé narození ovládal přízrak strachu. Matka si celých devět měsíců, co jsem byl v jejím lůně, stále dokola promítala v mysli, co ji čeká. Já zemřu, já zemřu, já zemřu. A tuto utkvělou představu předávala i mně, protože věřila, že zemřu i já.

Oba jsme sice porod přežili, ale mně dál hrozilo velké nebezpečí. Odmítal jsem přijímat jídlo, které mi dávali, a během několika prvních dní jsem ztrácel na váze. Lékaři mě převezli na jednotku intenzivní péče, ale nedovedli mě přinutit, abych jedl. Můj stav se dále zhoršoval. Podobné představy ovlivňují každého z nás, ale já myslím, že novorozenci jsou na ně obzvláště citliví, protože se jim ještě neumí vědomě bránit. Byl jsem přesvědčený, že zemřu, a kdo mi to mohl vymluvit?

Řídil jsem se naprogramováním, s nímž jsem se narodil, i když bylo ve skutečnosti určeno mé matce.

Navzdory radám lékařů mě vyndala z inkubátoru a odvezla domů. Řekli jí: „Jestli opustíte nemocnici, zemře.“ Matka prohlásila: „Zemře, jestli tu zůstane.“ A odjela.

Několik následujících dní u mě seděla čtyřiadvacet hodin denně, držela mě v náručí, zpívala mi, říkala, jak moc mě miluje, a po celou dobu se mě snažila přinutit, abych jedl. Přestože o tom v podstatě nemluvila, vyhlásila válku děsivé vzpomínce říkající, že zemřu. Doslova mě bombardovala opačnými prožitky a představami: Miluji tě, miluji tě, miluji tě.

Nakonec láska zvítězila, protože láska umí vyhrávat. Začal jsem polykat jídlo a zanedlouho jsem byl zdravý. Po celý život jsem ale neustále cítil dopad oné události, a to jak v dobrém, tak v špatném. Na jednu stranu jsem prožíval velmi silné pocity, empatii a lásku ke každému, kdo mě vybídl, abych mu pomohl, abych ho vyslechl nebo abych se třeba jen choval jako přítel. Věřím, že tento přístup vznikl během mého narození a stal se jednou z mých nejsilnějších schopností.

Na druhé straně jsem často prožíval úzkost, aniž bych tušil, z čeho pramení, a tak jsem si říkal, že se prostě jen děje něco, co se mi nelíbí. Nicméně tyto stavy úzkosti nebyly ve skutečnosti vyvolány vnějšími okolnostmi. Příčinou byly vzpomínky na mé narození. Jak to vím? Když se mi podařilo vyléčit své vzpomínky spojené se zdravotním stavem mé matky, úzkost zmizela.

Mocné negativní vzpomínky jen tak nevyvanou ve chvíli, kdy daná událost skončí. Nedávné studie prokázaly, že vás mohou ovlivňovat po celých čtyřiadvacet hodin denně, i když na ně vědomě nemyslíte.

Následkem toho téměř každý člověk z celkem nepochopitelných důvodů prožívá pocit, který jeho mozek interpretuje jako hrozbu smrti, i když o tom přímo nemluví, ale říká třeba jenom: „Tohle mě dohání k šílenství!“ nebo „To bude moje smrt!“ či „Já snad umřu!“ Případně má prostě jen pocit paniky nebo úzkosti. Ale z hlediska mozku jde o jedno jediné: o neustálý skrytý stres, který nedokážeme v běhu každodenního života uvolnit.

Převážná část lidí se po většinu času nachází ve stavu stresu. Fyziologicky vzato, stresová reakce znamená, že něco ohrožuje náš život, a proto se uchylujeme k útoku, útěku, nebo prostě ztuhneme, abychom si zachránili fyzický život. Problémem je, že prožíváme stresovou reakci, i když vidíme v poště dopis z finančního úřadu, nebo když v obchodě zrovna nemají naši oblíbenou svačinu anebo když se na nás někdo divně podívá. Například, pokud by vás vystresoval vysoký nedoplatek na daních, a já se vás zeptal, jestli to bude vaše smrt, vědomá mysl by řekla: „To je nesmysl, samozřejmě ne! Jsem jen trochu ve stresu, ale jinak nejde o problém.“ Ovšem vaše nevědomá mysl, nebo to, co budu nazývat srdce, prohlásí pravý opak.

Přesně o tom mluvím, když tvrdím, že každý dnes žije v určité iluzi. Tělo a mysl se neustále nacházejí ve stavu strachu, a to i v případě, že jsme v prostředí, kde se nemáme čeho bát. V této knize se hlouběji ponoříme do původního účelu stresové reakce a ukážeme si, proč začala fungovat nesprávně, což vyvolalo řetězovou reakci ve většině oblastí života, takže dnes žije téměř každý v určité iluzi. Přestože tato iluze mívá obrovský a často negativní dopad na náš život, jen málokdo ví, že existuje.

Příběh o mém narození zní možná dost neuvěřitelně, a proto uvedu další příklad potvrzující, že tato iluze má praktický dopad na naše každodenní zážitky.

Do mé poradenské kanceláře přišla Mary, atraktivní třiačtyřicetiletá žena, a posadila se naproti mně. Její celkový vzhled, od oděvu přes šaty a make-up, ukazoval, že je typ úspěšného člověka, o němž si okamžitě řeknete: Jo, ta to dotáhla hodně daleko.

Ale Mary prožívala velký stres, přestože všechno bylo vlastně v pořádku. Vyprávěla mi, že se provdala za hodného muže, a i když nebyli bohatí, měli všechno, co potřebovali: tři hezké pokoje, dům s dvěma koupelnami, dobrou školu pro děti nabízející spoustu mimoškolních aktivit a přátele, které měli rádi. A přesto se život, jaký si Mary v mládí vysnila, změnil v „povinnost“.

Vyzkoušela různé věci zlepšující náladu, jak přírodní, tak na předpis. Některé pomohly, jiné ne, ale na jejím základním pohledu na život se v podstatě vůbec nic nezměnilo.

Když jsem se jí zeptal, jaké měla dětství, odpověděla mi, že neprožila žádnou formu zneužívání, přestože si často říkala, že matka je na ni hodně přísná, a pak dodala, že otec býval duchem nepřítomný. Celkově měla pocit, že žila v podstatě stejně jako ostatní děti.

Potom jsem se jí zeptal, jestli existuje něco, na co se hodně těší. Mary odpověděla, že je spokojená, když je čas jít spát nebo když se může sama dívat pár hodin na televizi a na nic nemyslet.

Nakonec jsem chtěl vědět, co by zrovna teď nejraději dělala, kdyby nepřemýšlela o možných důsledcích. Se slzami v očích odpověděla: „Sedla bych do auta, odjela do Kalifornie a začala znovu a jinak.“

Nicméně věděla, že nepojede do Kalifornie a nebude prožívat nový začátek. Ve skutečnosti právě proto za mnou přišla. Milovala svou rodinu, a tak potlačila své sny, přijala běžný způsob života a využívala většinu energie hlavně na to, aby nějak zvládala fungovat celý den. A ode mne jen chtěla, abych jí pomohl fungovat o trochu lépe.

Zanedlouho poté přišla do mé poradenské kanceláře jiná žena. Také jí bylo třiačtyřicet let, měla dvě děti, jejímu manželovi se v práci dařilo a celá rodina vedla život typické americké střední vrstvy. Při konzultaci mi řekla, že její matka byla hodně dominantní a otec do ničeho moc nezasahoval.

Nicméně tato žena nebyla v mé kanceláři proto, že by chtěla odjet do Kalifornie a začít nový život. Ona svůj život naopak milovala!

Život dalece předčil její očekávání z dětství, ale ne ve všem, co si myslela. Ve skutečnosti nebylo podstatné, že měla víc peněz, víc volného času nebo čehokoli jiného. Prostě si jen přála mít víc lásky, vděčnosti a spokojenosti.

V průběhu dne se nezaměřovala na pouhé přežití. Žila v každém okamžiku a užívala si ho. Nepředstavovala si, že půjde konečně spát nebo že se bude sama dívat na televizi. Největší radost měla, když ráno vstala a byla se svou rodinou.

Řekl bych, že patřila mezi nejšťastnější a nejspokojenější lidi, kteří kdy seděli v mé poradenské kanceláři!

Tahle žena si nepřišla pro radu. Chtěla mi poděkovat, protože to byla Mary o šest měsíců později.

Její životní okolnosti se nijak nezměnily. Pořád prožívala stejný rodinný příběh, měla stejného manžela, stejné děti a stejný dům – v podstatě vedla stejný život. Změnilo se pouze to, jak tyto okolnosti cítila. Byla spokojená se sebou a se svým životem. Byla šťastná, což před půl rokem nebyla.

Když se zamyslíte nad vlastním životem, jaké verzi Maryina života se víc podobá?

Možná si v duchu kladete otázku: Co tak zásadně změnilo její pocity, když se vnější okolnosti nijak nezměnily?

Nemůže za to její fyziologie ani chemické látky mozku, ani její myšlenky, ani emoce, a dokonce ani její názory. Bylo to cosi hlubšího – totéž, co utvářelo můj život od chvíle, kdy jsem se narodil.

Byly to její vzpomínky.

LÉČENÍ SYMPTOMŮ, NIKOLI ZDROJE

Takže začneme stručným přehledem.

V čem by se měl změnit váš život? Vyberte si, zda byste chtěli:

• mít víc energie

• mít víc peněz

• prožívat menší úzkost a větší klid

• cítit větší radost

• být nadšenější a víc si užívat život

• lépe vyvážit práci a osobní život

• zbavit se určitého zlozvyku

• nemít pocit omezení a cítit se svobodněji

• být úspěšnější v práci, nebo ji změnit

• lépe spát

• mít víc času pro sebe

• být sebevědomější a vážit si sebe

• zhubnout

• víc cvičit

• zlepšit stravování

• léčit určitý zdravotní problém

• mít lepší vztah s partnerem či partnerkou a dalšími blízkými lidmi

• trávit víc času s přáteli nebo si najít nové přátele

• vycházet lépe se svou rodinou

• vyjasnit si otázku smyslu vlastního života

• zbavit se pocitu nepostradatelnosti

• pomáhat milovaným lidem s důležitými věcmi

Mnoho let jsem pracoval se stovkami lidí, kteří měli nějaký problém, ale vůbec netušili, z čeho pramení. Nakonec pokaždé svalovali vinu na současné okolnosti, což téměř nikdy nebyla skutečná příčina, a tím se ocitli v bludném kruhu nebo propadli nějaké závislosti.

Například Pete měl problém se zlostí. Většinou se třikrát až čtyřikrát za den rozčílil, aniž by k tomu měl konkrétní důvod. Hrozil mu rozpad manželství a Pete byl s rozumem v koncích. Občas zašel do nějaké poradny, vyzkoušel léky proti úzkosti a, jak mi sám řekl, upřímně se snažil mít zlost pod kontrolou, ale nedovedl se ovládnout. Rozčiloval se v práci, doma, v dopravních prostředcích, prostě všude. Jakmile něco nešlo podle jeho představ, byl podrážděný nebo se začal vztekat. Pete byl přesvědčený, že problém spočívá ve vnějších okolnostech, a říkal si, že jediným řešením je naučit se ovládat vlastní reakce.

Nicméně když jsme procházeli procesem, s nímž se seznámíte v této knize, zjistil, že skutečným zdrojem zlosti je neschopnost naplnit očekávání svého otce, a navíc trpěl pocitem, že ho otec nemá rád. Pete se ve snaze udělat na otce dojem dokonce stal doktorem, ale zjevně ani to nefungovalo. Přibližně po šesti měsících vyléčil vzpomínku na otcův odmítavý postoj a zlost přestala být problém. Pete byl zároveň schopný vyléčit vztah ke své manželce. Bludný kruh byl prolomen.

Pokud se usilovně snažíte provést trvalou pozitivní změnu v jakékoli oblasti svého života, ale zatím se vám to nedaří, bude to nejspíš tím, že léčíte symptomy, nikoli zdroj. Tato kniha vám pomůže diagnostikovat skutečný zdroj vašeho problému a díky tomu najít správné řešení.

A teď bych se vás chtěl na něco zeptat. Je to otázka, jakou bych vám položil ve své poradenské kanceláři.

Představte si, že jste doma a najednou zjistíte, že na podlaze v kuchyni je spousta vody. Nebydlíte poblíž vodního zdroje a venku neprší. Začnete vytírat podlahu, nebo zavřete přívod vody v domě?

Je to mnohem důležitější otázka, než si myslíte. Většina lidí by po kratičkém uvažování šla vypnout vodu a až potom by začala vytírat podlahu. Snažit se odstranit vodu, aniž bychom zavřeli její přívod, by bylo naprosto nesmyslné, viďte?

Oblasti psychologie, svépomoci, duchovna a medicíny nabízely v průběhu posledních osmdesáti let spoustu teorií o správném fungování zdroje našich problémů. V různou dobu byly některé populárnější než ostatní, ale i dnes je možné najít knihy a odborníky tvrdící, že skutečným zdrojem problémů je některý z následujících jevů:

• Vnější okolnosti. Představujte si správné cíle (specifické, stanovitelné, dosažitelné, relevantní a časově zvládnutelné), vizualizujte si je a řiďte se radou, která zní: „Prostě to udělejte.“ Změňte vnější okolnosti a změníte svůj život.

• Způsob chování. Dělejte „jako kdyby“. Provádějte správné věci a správné pocity se samy dostaví. Změňte své chování a změníte svůj život.

• Fyziologie a chemické látky mozku. Jestliže objevíte správný lék, budete se správně stravovat nebo dost dlouho a často meditovat, začnete mít ze sebe dobrý pocit. Změňte chemické procesy v těle a změníte svůj život.

• Vědomé myšlenky. Nalezněte pravdu a přemýšlejte o ní správným způsobem. Stačí uvědomit si, jak jste šťastní ve srovnání se svým sousedem, a začnete se cítit mnohem lépe. Nahraďte negativní myšlenky pozitivními. Změňte své myšlenky a změníte svůj život.

• Vědomé názory. Vaše názory jsou silnější a hlubší kombinací myšlenek a pocitů a určují, co je ve vašem případě nejdůležitější. Změňte své názory a změníte svůj život.

• Emoce. Zvládání emocí je dnes žhavé téma nabízející celou řadu technik. Změňte své emoce a změníte svůj život.

Všechny zmíněné metody nabízejí úžasný pohled na způsob, jakým my lidé fungujeme, a často pomohou vyvolat příjemnější pocit... alespoň na chvíli. Problémem je, že po osmdesáti letech objevování různých řešení osobního rozvoje se lidé snaží hledat skutečná řešení mnohem usilovněji než kdykoli předtím. Čím to je?

Tím, že všechna tato řešení jsou pouze různé způsoby vytírání podlahy. Pokud se budete hodně snažit a pořádně se ohánět hadrem, možná budete rychlejší než voda vytékající z jakési díry. A dokonce se budete moci na okamžik rozhlédnout kolem sebe, kochat se suchou podlahou a myslet si, že vaše řešení funguje.

Pořád jste ale neopravili díru, kterou teče voda do kuchyně. Proto jste neustále tak unaveni! Využíváte veškerou energii na uklízení, aniž byste se zaměřovali na zdroj a zabránili vytékání vody! Každé z oněch řešení je přirozeně lepší než nic, ale i kdybyste se řídili všemi najednou, voda stejně dál poteče.

Tato kniha vám ukáže, jak se ona záležitost dá opravdu vyřešit. Teprve nedávno jsme objevili hlubší příčinu našich pocitů, jež se nachází mimo vnější okolnosti, způsoby chování, chemické procesy mozku, myšlenky, emoce, a dokonce i mimo názory a představy.

Naše vzpomínky.

VZPOMÍNKY NÁS UTVÁŘEJÍ

Možná jste skeptičtí. Naprosto vás chápu. Dovolte mi proto, abych vysvětlil, co mám na mysli a jak to funguje.

Rád bych na samém začátku zdůraznil, že nemluvím o vaší schopnosti pamatovat si a vědomě si vybavovat fakta, která jste se naučili, nebo události, jež se vám staly. Nemám na mysli ani věci uložené silně v paměti, například jízdu na kole, chůzi či hraní ping-pongu. Když lidé říkají, že je to „jako jízda na kole“, mluví o něčem, co nikdy nezapomenete. Takové vzpomínky jen málokdy slábnou a téměř nic je nemůže porušit.

Mám na mysli zdrojové vzpomínky vznikající z vašich životních zkušeností a představ. A kromě nich i podvědomé prožitky a vjemy zděděné od mnoha generací předků, které vám byly předány.

Zdrojové vzpomínky jsou nesmírně důležité, protože představují jakési čočky, skrze něž vidíte sami sebe a vše v tomto světě. Všechno, co se vám děje, prochází vašimi zdrojovými vzpomínkami a zdrojovými vzpomínkami předků a ovlivňuje vaše myšlenky, pocity, názory, činy, a dokonce i hormony a fyziologii těla. A jak zjistíte v první části knihy, bohužel občas mívají sklon fungovat nesprávně.

Nicméně všechny vzpomínky mají jedno společné: všechny jsou vzájemně propojeny a nové vzpomínky vznikají na základě předchozích. Když se dítě učí chodit, je možné, aby prostě vstalo a chodilo? Ne, musí se snažit a nejdřív mockrát vstane a upadne! A všechny pády vytvářejí vzpomínku, která nakonec vede k schopnosti chodit, k pocitu správného používání svalů atd. Každá nová vzpomínka se navazuje na předchozí vzpomínky až do chvíle, kdy dítě získá veškeré vzpomínky potřebné k tomu, aby se dokázalo postavit a začít chodit. Chůze vyžaduje následnou řadu vzpomínek na vstávání a padání, a těch mohou být stovky nebo dokonce tisíce. Kdyby se některá vzpomínka z řetězce narušila či vypadla, dítě by se nikdy nenaučilo chodit.

Neurovědec a profesor Antonio Damasio prokázal, že v samém základu všech myšlenek, názorů, pocitů a činů se nachází určitý obraz. A právě o těchto obrazech mluvím, když používám termín „zdrojové vzpomínky“ a od této chvíle prostě jen „vzpomínky“. Obrazy neboli vzpomínky vycházejí z:

• událostí v našem životě, a to jak těch, které si vědomě pamatujeme (například maturita, první den v práci nebo včerejší oběd), tak těch, které si vědomě nepamatujeme (například naše narození nebo věci, které nám říkali rodiče, když jsme byli novorozenci a batolata).

• našich představ, třeba když během dne sníme o nadcházející dovolené nebo máme strach, aby se milovanému člověku nestala dopravní nehoda.

• předchozích generací, což mohou být traumata, která prožili rodiče nebo prarodiče, nebo jejich rodiče či prarodiče – třeba takové trauma, jakému jsem byl vystavený v matčině lůně.

Pravdou je, že vzpomínky nás utvářejí v podstatě ve všech oblastech života a jak ukazují nové studie, každým dnem víc a víc. Přišli jsme na tento svět se souborem zděděných vzpomínek a ty určují, jak vidíme vše kolem sebe, a postupně vytváříme nové vzpomínky, které se hromadí a umožňují nám učit se a rozvíjet strategie zaručující naše bezpečí.

Když tvoříme své vzpomínky, utváříme svůj život – nebo v některých případech svou smrt.

DYSFUNKCE PAMĚTI

A právě v tom spočívá problém. Vzpomínky, které v nás vyvolají reakci typu „to bude moje smrt“ (známou též jako stresová reakce či strachová reakce), mají přednost před ostatními vzpomínkami nebo názory, ať už pocházejí z osobních zážitků, z našich představ, nebo jsou zděděné. Jakmile něco třeba jen vzdáleně připomíná onu vzpomínku, dostaví se reakce typu „to bude moje smrt“ a není podstatné, zda jde o naše fyzické bezpečí, o naši identitu, jistotu nebo vztahy.

Proč nastane tento problém? Copak nechceme, aby nás vzpomínky udržovaly v bezpečí? Vlastně to ani není problém – pokud nám vzpomínky pokaždé pravdivě říkají, co může způsobit naši smrt. Co když to ale nedělají?

Máme sklon myslet si, že naše vzpomínky jsou jako audio-vizuální nahrávky toho, co se skutečně děje, ale tak to není. V první části knihy se dozvíte, že zážitky z reálného života procházejí nejprve filtrem vzpomínek na nebezpečné situace. A všichni dobře víme, co se může stát, pokud takové vzpomínky neříkají pravdu. Mnozí klienti mi vyprávěli, jak jim jedna jediná negativní vzpomínka, a teď použiji jejich slova, „podělala celý život“ – a je mi naprosto jasné, jak to mysleli.

Pracoval jsem například s jedním mužem, který měl pocit, že nikdy nedokáže naplnit očekávání svého otce. Ve čtrnácti letech se zúčastnil volby předsedy třídy; jeho otec v té době prožíval velký úspěch, přijali jej na vytoužené místo, a tak kladl synovi různé otázky, aby mu pomohl s přípravou. Když mu položil jednu z otázek, náhle se tiše zasmál a prohlásil: „Určitě si myslíš, že jsi jako já. Ale musíš si uvědomit jednu podstatnou věc. Ty nejsi jako já, a proto to nemůže fungovat stejně.“

Otcova slova změnila směr jeho života. Dvacet let ho pronásledoval pocit, že nikdy nebude tak dobrý jako otec. Na každou situaci, i když v ničem nepřipomínala onen zážitek, se díval prostřednictvím své vzpomínky, čímž vytvářel nové negativní vzpomínky, a tak to šlo dál a dál. A samozřejmě veškeré s tím spojené vzpomínky vysílaly po celých čtyřiadvacet hodin nevědomé stresové signály.

Když si můj klient později povídal s otcem o oné situaci, zjistil, že otec tím chtěl říct, že syn je lepší než on. Vzpomínka obsahovala základní omyl – otcova poznámka byla myšlena jako kompliment, ale on ji bral jako kritiku, jež mu říkala, že „není schopný udělat něco správně“. Vzpomínka utvářela téměř všechno v jeho životě, a přitom byla založena na nedorozumění.

V jiných případech nejde o nedorozumění. Když jsem dospíval, měl jsem s otcem velmi blízký láskyplný vztah. Když mi ale bylo kolem dvaceti, diagnostikovali mu srdeční chorobu, což v té době znamenalo něco jako rozsudek smrti. Jednoho dne mě zčistajasna začal mlátit a ječel: „Ty nikdy ničeho nedosáhneš!“

Opravdu se to stalo. Můj otec mě toho dne vážně zbil a řekl, že nikdy ničeho nedosáhnu. A vzpomínka na onu událost – a všechny následné vzpomínky viděné z tohoto úhlu pohledu – následujících patnáct let negativně utvářela můj život.

Toho dne se zásadně změnila moje nálada, a dokonce celá má osobnost. Byl jsem zamlklý, zhoršil jsem se ve škole, měl jsem ze sebe špatný pocit a začal jsem mít problémy, které jsem nikdy předtím neměl. Největší změnou byly návaly zlosti. Dřív mě nedokázalo nic rozčílit, a najednou stačilo málo a hned jsem vybuchl. Předtím jsem si doma nahlas prozpěvoval, ale po té události jsem přestal zpívat úplně. Jako by z mého srdce vyprchala radost a nahradila ji zlost.

Změny pocitů jsem tehdy vědomě nespojoval s příhodou s otcem. Netušil jsem, proč se tak cítím a proč mám náhle sklon chovat se jinak, značně negativně. Dnes si uvědomuji, že jsem onu vzpomínku výrazně potlačil, protože byla hodně bolestná, a proto jsem nevěděl, proč jsem tak bezmocný a nemohu dělat a cítit to, co dělat a cítit chci. Trpěl jsem tím a zoufale jsem se snažil odhalit podnět, který mě na onu cestu uvrhl. Tímto způsobem jsem fungoval v podstatě až do svých sedmadvaceti let, kdy mě manželka vykopla z domu, což vedlo k největší duchovní transformaci v mém životě (více se o tomto zážitku dozvíte později).

A co Mary, klientka, o níž jsem se zmínil? V jejím případě nebyla problémem současná situace (manželství, děti, dům, a dokonce ani vztah s matkou), ale šlo o její vzpomínky na příliš rezolutní matku stvořené v dětství.

Mezi ně patří i vzpomínka na umývání nádobí, kdy jí matka vyčinila, že ho nemyje správně. Mary si v duchu říkala, že myje nádobí úplně stejně jako den předtím, kdy matka prohlásila: „Děláš to skvěle, zlato.“ Podobné věci se stávaly hodně často, ať šlo o uklízení pokoje, způsob líčení, nebo chlapce, s kterými chodila na rande. Jeden den bylo všechno v pořádku, ale příští den byla táž věc úplně špatně. Reakce její matky bývaly nevyvážené a ponižující a Mary nedokázala najít pevnou půdu pod nohama.

Tehdy si to neuvědomovala, ale všechny tyto vzpomínky utvářely její pohled na sebe a na svůj život až do přítomnosti. Často mívala pocit, že neustále předstírá, že je, jaká ve skutečnosti není, a říkala si, že ostatní lidé se na ni dívají kriticky, a proto se snažila být za každou cenu pořád ve střehu. Když jí matka vyčinila, vždycky dodala: „Teď víš, že chci pro tebe jen to nejlepší, zlato, a přeju si, abys vedla lepší život než já.“ Mary to tak ale necítila.

Ony vzpomínky ji přiměly dívat se na veškeré zážitky způsobem, který všechno překrucoval. Právě proto jen přežívala, snažila se umrtvit sama sebe a zbavit se stresu pomocí spánku a bezmyšlenkovitého dívání na televizi. A snila o cestě do Kalifornie, odkud se nikdy nevrátí – navzdory faktu, že navenek vypadal její život v pohodě a okolí ho považovalo za ideální.

Všechny čtyři uvedené situace jasně ukazují, že problémy začínají ve chvíli, kdy spojíme událost se svou identitou. Protože se stalo x, jsme špatní a nejsme dobří. Nebo se stalo y, a proto nás nebude nikdo milovat. Nebo se stalo z, a proto nebudeme úspěšní.

Podobné závěry nebývají nikdy pravdivé. Ani ten nejhorší případ zneužívání v minulosti nemá nic společného s vaší schopností cítit se bezpečně, sebejistě a mít vztahy (tedy pokud právě teď nejste na pokraji života a smrti nebo vás někdo nezneužívá). Nic nemůže snižovat vaši lidskou hodnotu. Takové vzpomínky nicméně vytvářejí iluze, jež nás omezují, a brání nám v jejich překonání.

Jakmile přijmeme nesprávné závěry a považujeme je za pravdu, myslíme, cítíme a jednáme podle nich; pak ale žijeme ve lži! A je to pouze tím, že se pro nás stalo pravdou něco, co pravda není.

Právě v tom spočívá nesmírná síla mysli. V němčině má slovo imaginace dva významy. Za prvé označuje snění za bílého dne a za druhé vytváření něčeho.

Všichni o něčem sníme. Jako dítě jsem si často představoval, že každý rok vyhrávám Wimbledon a US Open. Ty sny se samozřejmě nikdy nesplnily, ale později v životě jsem zjistil, že mě moje představivost dokáže zbavit návalů bolesti a strachu. Každý má prostředky potřebné k tomu, aby dokázal navždy změnit svůj život, a chceme-li vytvořit naprosto nejlepší život, můžeme využívat svou imaginaci. Pokud s její pomocí vytváříme vzpomínky spojené s úspěchem, zdravím, dobrými vztahy a láskou, můžeme transformovat svůj vnitřní život tak, že překoná i hranice představivosti.

NEZAPOMÍNEJTE NA REÁLNÝ SVĚT

Teď si možná kladete otázku, jestli vás omezuje nesprávné nastavení vzpomínek pocházejících z vašeho života, z vaší imaginace nebo z věcí, které jste přejali od předchozích generací. Pokud ano, zde jsou dva jednoduché testy.

1. Míváte každé ráno pocit, že prostě jen musíte nějak přežít den? Trávíte většinu dne bojováním se stresem, úzkostí a „povinnostmi“ a říkáte si, že ve vašem životě cosi chybí?

2. Rozčílíte se občas? Nebo prožíváte zlostné emoce a pocity, například podrážděnost, frustraci atd.? Když si vzpomenete na onu situaci, cítíte se trapně a v podstatě netušíte, proč jste tak reagovali?

Pokud jste na některou z otázek odpověděli ano, vězte, že v tom nejste sami. Do těchto kategorií spadá v dnešní době převážná část lidí. Nehrozí-li vám právě vážné fyzické či psychické nebezpečí, jsou vaše každodenní boje znamením, že máte vzpomínky, které negativně ovlivňují váš život a jejich nesprávné nastavení vás nutí cítit se špatně. Vy se tak ale cítit nemusíte, a hlavně byste se tak cítit neměli.

V následujících částech knihy si ukážeme, jak se vyvíjela lidská paměť, bohužel často nesprávně, a jak můžeme cestovat v čase zpět, abychom změnili svou minulost. Třeba i za pár minut, většinou jde ale o záležitost trvající několik dnů či týdnů.

V mé první knize Léčebný kód jste se dozvěděli, jak můžete léčit zdroj svých zdravotních problémů, a kniha Nejvyšší princip se zaměřovala na léčení zdroje překážek bránících v dosahování úspěchů. Kniha Paměťový kód vám ukáže, jak lze léčit zdroj jakéhokoli problému, a jejím základem je desetiminutový proces, jenž má šest zcela nových kroků a vychází z nejnovějších výzkumů. Dozvíte se, jak máte vypnout vodu a nestát se expertem v utírání podlahy, což vám umožní využívat ušetřenou energii k prožívání nejlepšího života a být přínosem pro sebe, pro své milované a pro celý svět.

Nejdřív ovšem musíte učinit rozhodnutí.

Mé zkušenosti (podpořené výzkumy, o nichž bude řeč v dalších částech knihy) ukazují, že přes 90 procent lidí zastává určitý názor, který negativně ovlivňuje jejich životní zážitky. Přesněji řečeno, dospěli k nesprávným závěrům týkajícím se zásadních aspektů jejich života a okolností, jaké stvořily škodlivé názory.

Jsem přesvědčený, že nastavování paměti je součástí nové hranice mezi medicínou a psychologií. Takže chcete-li prožívat co nejlepší život plný energie a naplno rozvíjet svůj potenciál a nadání, je načase učinit rozhodnutí: Budete dál dělat, co jste dělali doposud, a prostě jen dožívat zbytek života? Nebo se odhodlaně vydáte na cestu k něčemu lepšímu?

Pracuji s lidmi, kteří chtějí provádět změny. Jinak bych s nimi nepracoval! Pomáhám lidem, kteří v kritickém okamžiku nerezignují a nerozhodnou se jenom přežívat. Touží po lepších možnostech tak silně, že jsou ochotni nechat za sebou vše, co kdy znali. Chtějí poznat celou pravdu a prožívat nejlepší život, nejen to, co je snadné. Jsou rozhodnuti jít do toho.

Půjdete do toho také? Pokud ano, setkáme se v příští kapitole a společně se vydáme na cestu.

PRVNÍ ČÁST: Dysfunkce paměti

PRVNÍ KAPITOLA: Jak bychom měli fungovat (ale už nefungujeme)

Vzpomínky řídí všechny myšlenky, pocity, názory, činnosti a chemické reakce v těle, a proto chci, abyste je považovali za reálnou skutečnost.

Zamyslete se na okamžik a vybavte si den z nedávné minulosti, který byl opravdu dobrý. Kdy to bylo? Co se stalo? Zavřete oči a snažte se ho znovu naplno prožívat. Vychutnávejte si ho, vnímejte jeho vůni, dotýkejte se ho – alespoň minutu či dvě.

A teď si vzpomeňte na nedávný špatný den. Kdy to bylo? Co se stalo? Vychutnávejte si ho, vnímejte jeho vůni, dotýkejte se ho, prožívejte znovu tehdejší pocity – na chvíli se k němu vraťte.

Proč jsou některé dny dobré, a jiné špatné? Co jste cítili a co jste si mysleli o zážitcích z těchto dní?

Jste-li jako většina lidí, řeknete si, že hodnocení dne na dobrý, či špatný určují vaše pocity vyvolané vnějšími okolnostmi. Ve vašem světě se stalo něco úžasného nebo jste si s něčím dělali starosti, ale pak se ukázalo, že všechno je vlastně v pořádku, a proto si takový den pamatujete – nebo ho spíš „cítíte“ – jako dobrý. Naproti tomu když se ve vašem životě stalo něco, co se opravdu nemělo stát, tak si onen den pamatujete – nebo jej spíš „cítíte“ – jako špatný.

Ačkoli je to naprosto přirozené, představa, že kvalita vašeho života závisí na vnějších okolnostech, je mylná. Stručně řečeno, žijete ve lži. A tato lež je kořenem a zdrojem většiny lidského utrpení na celém světě.

Co když vám řeknu, že téměř každý den vašeho života by mohl být dobrý, bez ohledu na to, co se stalo? A nemusíte být výjimka. Co když tvrdím, že všem lidem je dáno prožívat pořád jenom dobré dny?

A co když dodám, že i když vás občas potká nějaká velká katastrofa, dokážete se s ní rychle vyrovnat a znovu se navrátit k předchozímu sledu dobrých dní?

Fakt, že většina lidí nežije tímto způsobem, je výsledkem určité dysfunkce, která se vyvíjela v mozku tisíce let. Zmínil jsem se o ní v úvodu a blíže ji objasním v několika následujících kapitolách. Přestože se zdá, že každý kolem vás má špatné dny mnohem častěji než ty dobré, stejně je těžké uvěřit, že prožívání špatných dní je v podstatě způsobené dysfunkcí. Copak je možné, aby všichni byli nějak porouchaní? Pravdou nicméně je, že téměř každý je porouchaný. Myslíme si, že dobré, špatné a neutrální dny jsou dány vnějšími okolnostmi, a proto se domníváme, že to jinak prostě nejde, ale tak to není. Porucha je způsobena vnitřním virem, jenž nás nutí dívat se na svět přes rozbitý filtr. Tuto kapitolu chci začít tím, že vám stručně ukážu, jak by podle mého názoru měli lidé správně fungovat.

JSME NASTAVENI NA LÁSKU – POKUD NÁM NEHROZÍ NEBEZPEČÍ

Caroline Leafová, PhD, která se zabývá kognitivní neurovědou, říká, že v lidském těle, mysli či duši není žádný mechanismus, jehož funkcí by bylo vytvářet negativní zážitky nebo negativní fyziologii.1 Účelem každého lidského mechanismu a procesu je vytváření pouze pozitivních věcí. „Například v mozku máme oblast zvanou corpus striatum, jež je zjevně zapojena do posilování pozitivního vnímání. Smyslem tohoto systému nastaveného na lásku je reagovat na poklid a příjemné pocity, pokud jsme plni sebejistoty a sebeúcty. Jestliže nemáme pocit bezpečí, neaktivuje se.“2

K podobnému výsledku dospěly Rebecca Turnerová, PhD, z Kalifornské univerzity v San Francisku a Margaret Altemusová, MD, z Cornellské univerzity. Jejich výzkum ukázal, že oxytocin, zvaný též hormon lásky a důvěry, se uvolňuje, když si člověk vyvolává láskyplné vzpomínky a prožívá dobré vztahy, tedy pokud nemá příliš mnoho vzpomínek založených na strachu.3

Jestliže nemáte pocit bezpečí, uvolní mechanismus v mozku sídlící v hypotalamu záplavu chemických látek, abychom se co nejdříve zbavili nebezpečí a mohli se navrátit do stavu „nastaveného na lásku“. Jde o mechanismus, jehož fungování probereme podrobněji v další části této kapitoly.

Kromě chemického pozitivního výchozího nastavení existují dva jevy, které ovlivňují lidské prožitky a celkově posilují naše výchozí nastavení: způsob fungování našeho srdce a způsob, jakým vnímáme mezilidské vztahy.

NAŠE ŽIVOTNÍ ZÁŽITKY OVLÁDÁ SRDCE

Král Šalomoun v Příslovích starých přes tři tisíce let říká: „Především střež a chraň své srdce, vždyť z něho vychází život.“ Nemá na mysli kardiologické srdce, ale duchovní srdce neboli to, co budu od této chvíle nazývat prostě jen „srdce“.

Jimmy Netterville patří mezi přátele, s nimiž jsem vyrůstal, a dnes je renomovaný neurochirurg v Lékařském centru Vanderbiltovy univerzity. Svou profesi mozkového chirurga popsal následujícími slovy: „Na lidi dělá moje práce obrovský dojem, ale to, co dělám, se ve skutečnosti podobá vykrajování zkažené části z jablka – a navíc se pak často objeví další. Poslední dobu si říkám, že určitě musí existovat lepší způsob.“

Jsem přesvědčený, že totéž platí o snaze léčit emoční dysfunkce. Problém se nedá řešit, pokud se nezaměříte na jeho zdroj. A já osobně věřím, že veškeré problémy, jak řekl Šalomoun, se nacházejí v srdci.

Vzhledem k tématu této knihy bych rád definoval některé základní termíny.

• Vědomá mysl obsahuje vzpomínky, které si můžeme vybavit, kdykoli chceme.

• Podvědomá mysl obsahuje vzpomínky, které si možná nevybavujeme, ale mohou nás ovlivňovat a občas se vynořit ve vědomé mysli.

• Nevědomá mysl obsahuje vzpomínky, o nichž nevíme, a dokonce k nim nemáme ani vědomý přístup.

• Duše je naše podstata, věčná část toho, kým jsme.

• Srdce obsahuje nevědomí, podvědomí, vědomí, duši a pravou hemisféru mozku.

Vliv mozkových vln delta a théta

Studie ukazují, že na odstranění jednoho negativního zážitku z dětství je zapotřebí až deset pozitivních zážitků. Zároveň ale říkají, že děti prožívají deset negativních věcí oproti jedné pozitivní. Právě to způsobuje různé poruchy, o jakých bude řeč později, nicméně na druhou stranu jsme v dětství vybaveni mechanismem, jenž nás ochraňuje před účinky stresu.

Podle výsledků elektroencefalografu (EEG) zaznamenávajícího mozkové vlny jsou dospělí schopni prožívat pět různých stavů: delta, théta, alfa, beta a gama. Záznamy EEG hlavních mozkových vln převládajících během prvních šesti let života ukazují, že jde hlavně o stavy delta anebo théta.4

Z hlediska frekvence je delta nejpomalejší stav mozkové vlny a u dospělých se dostavuje v hlubokém bezesném spánku.5 Nicméně děti do dvou let mohou prožívat deltu i v bdělém stavu, a proto se jejich zážitky okamžitě stávají částí jejich nejhlubšího naprogramování.

Théta je, pokud jde o frekvenci, dalším stavem a projevuje se při snění za bílého dne či ve spánku zvaném REM (aktivní snění).6 Do stavu mozkové vlny théta se děti dostávají od dvou let, zatímco dospělí ho prožívají během lehkého spánku a hluboké meditace. U dětí se vyznačuje kreativním myšlením a častým spojováním imaginárního a fyzického světa.7

Mezi šestým a dvanáctým rokem života přecházejí děti především do stavu alfa, jenž je uvolněným stavem učení a zvládání vědomého logického myšlení. U dospělých jde o stav psychického klidu a rozjímání.8

Přibližně ve dvanácti letech je mozková kůra natolik vyvinuta, že můžeme prožívat mozkový stav beta vyznačující se vnímáním sebe sama, logickým myšlením a vědomím rozhodováním. Jsou-li beta vlny hodně vysoké, můžeme prožívat stres.9

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paměťový kód.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.