Cold Case: Försvunnen

Copyright © Tina Frennstedt, 2019

Translation © Petra Hesová, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN 978-80-7565-817-3

Věnováno Alison

Středa 7. února 2018

Skånské pobřeží bičoval hurikán Rut. S burácením vtrhl mezi borovice před domem, odkud se ozývaly hlasité rány padajících větví.

Linnea Håkanssonová rozsvítila lampičku na nočním stolku a šla k oknu. Z chladného průvanu ji studila špička nosu. Bylo slyšet, jak lano na vlajkovém stožáru zběsile tluče o žerď. Loni, během prvního léta, které tu prožili, uhodil do jedné z borovic blesk. Rozštípl ji na dvě poloviny a ona pak dopadla přímo na sousedův dům. Od té doby přistupovala Linnea k vzrostlým jehličnanům s napjatou obezřetností. Stáhla roletu, vyšla z pokoje a zamířila po schůdcích do kuchyně dát vařit vodu na čaj.

V duchu si představovala, jaká bouře se musela rozpoutat dole u moře a jak mohutné vlny zaplavují a strhávají do vody pás pobřeží.

S vyluhovaným čajem se uvelebila na velké šedé pohovce v obývacím pokoji a zachumlala se do deky. Do domu se opřel další prudký poryv větru, jako by se smršť nehodlala spokojit s tím, že zůstane za dveřmi. Ze všech koutů se ozýval skřípot a hvízdání meluzíny.

Ve zprávách ukazovali záběry z centra Malmö, na kterých se ve vzduchu nekontrolovatelně kymácel stavební jeřáb. Všechny budovy v okolí museli vyklidit.

Linnea zaslechla škrábání, zvedla oči od televize a zahleděla se k oknu. Něco se o něj otíralo. Roleta povlávala v průvanu a světla začala blikat. Linnea vstala, obešla kuchyň a vydala se do předsíně. Zabloudila přitom pohledem ke dveřím.

Věděla, že Mats bude brzy volat. Oba dnes absolvovali služební cestu. Ona musela do hotelu Clarion v Umeå a vrátila se domů pozdě. Děti přespávají u manželových rodičů. Špatně se to časově sešlo. Když se stěhovali, nebyla připravená na to, jaké to je bydlet v přízemním domě. Z ulice bylo velkými okny vidět přímo dovnitř, a to hlavně v zimě. Měla pocit, jako by se pohybovala v obrovském akváriu obklopeném ze všech stran borovicemi.

Koutkem oka zaznamenala velké stříbřité hodiny nad dveřmi do kuchyně. Blížila se devátá večer, takže zamířila do koupelny, aby se přichystala na noc. Hnědou ofinu umravnila čelenkou a namazala si obličej krémem.

Když se ozvala hlasitá rána, chytila se umyvadla.

Ta borovice. Už je to tady, zřítila se nám na barák. Linnea zavřela kohoutek a obezřetně vykročila směrem ke kuchyni. Světlo znovu zablikalo. Zvedla oči ke stropu, kudy by strom prorazil díru dovnitř, ale všechno bylo jako obvykle. Jak se blížila do předsíně, šumění lesa zesilovalo. Ze zádveří se ozývaly rány. Linnea přitiskla ucho ke dveřím, pak si otevřela a začala šátrat po vypínači. V chodbě se do ní okamžitě dala zima. Zdejší okno se rozletělo dokořán. Úlevou si párkrát zhluboka oddechla. Rozkývaná pouliční lampa ji oslňovala neklidným světlem. Linnea okno zavřela a zajistila.

Venku nechala rozsvíceno a pak nastavila kód poplašného zařízení v předsíni i v kuchyni.

Cestou do ložnice zaslechla další škrábání o sklo. Jak se na takové bydlení vůbec dá zvyknout? Rázně zamířila k oknu a odhrnula roletu. Potom přilepila obličej na studené sklo a zahleděla se ven. Venku na zahrádce u malého hnědého přístěnku postřehla pohyb. Zaostřila, ale stín zmizel. Asi srnka, řekla si. Byla to srna, nic víc. Dál už se tou zpropadenou bouří nebude zabývat, rozhodla se. Když došla do ložnice, zaklapla za sebou dveře, aby vytěsnila veškerý hluk zvenku, a sundala z postele přehoz.

Zazvonil jí telefon. Přes lůžko se po něm natáhla a hovor přijala.

Mats po hlase poznal, že je vynervovaná.

„To jen ta děsná bouřka. Samé kvílení a rány, světlo se rozsvěcuje a zhasíná. Copak to nikdy neskončí? A zrovna, když jsem si chtěla jít lehnout, tak se okno v chodbě rozletělo dokořán.“

„Já vím,“ podotkl Mats. „Však varovali, aby lidi nikam nejezdili. Zítra to okno spravím.“

Chvilku si povídali a Linnea cítila, jak se začíná pomalu uklidňovat. Když se rozloučili, sáhla po knize a dala se do čtení. Pak však uprostřed věty světlo znovu zablikalo a místnost se ponořila do tmy. Linnea knížku odložila a pak tiše seděla a jen poslouchala, jak venku stále zuří bouře.

To mi tak ještě scházelo.

S hlasitým povzdechem vstala, zapnula na mobilu kapesní svítilnu a vydala se k oknu. Světla před sousedovic domem také zhasla. Linnea se sklonila, vytáhla ze zásuvky v nočním stolku krabičku zápalek, na parapet postavila stříbrný svícen a znovu si vlezla pod deku. Plamínek v průvanu plápolal.

Zavolala Matsovi.

„Tak teď už vypadl i proud. Ještěže mám nabitý telefon.“

Zatoužila, aby s ní doma byly děti. Postrádalo to logiku, jenže ona se vždycky cítila uvolněněji a bezpečněji, když je měla poblíž. Mats ji ujišťoval, že proud zase brzy naskočí.

Linnea se snažila vichřici venku nevnímat a v duchu si opakovala, jak to bude fajn, až se zítra vyčasí. Pak vstala, sfoukla svíčku a znovu si zalezla pod deku.

Když se slabounký šramot zpoza dveří do ložnice ozval poprvé, jen se v posteli převalila. Tělo měla ztěžklé, spala neklidně.

Napodruhé se ale probrala dokonale.

Pokusila se rozsvítit lampičku na nočním stolku, pak jí však došlo, že stále nejde proud. Silné světlo displeje na mobilu ji oslňovalo. Bylo půl šesté ráno. Položila si telefon na břicho. Venku bouře dál lomcovala borovicemi.

Skřípání se ozvalo nanovo. A zase. Tentokrát však zřetelněji a doléhalo k ní z obývacího pokoje.

Linnea se pomalu posunula k pelesti a pomyslela na otevřené okno. Že by se rozletělo znovu a dostala se dovnitř kočka? Jenže kočky nenosí boty.

Podobný skřípot už je s Matsem jednou probudil. Posléze zjistili, že to byla uvolněná parketa. Na internetu se dočetli, že parkety umístěné na dřevěný podklad pracují a při otevřených oknech a zapnutém topení může kolísání teploty způsobit zvuky připomínající kroky na podlaze.

Tenkrát se sami sobě smáli, teď však Linnea neměla na smích ani pomyšlení. Byla nabuzená a přitom vyčerpaná. V hlavě jí hučelo a srdce se rozbušilo tak prudce, až to bolelo. Promnula si oči a pak se popleskala po tvářích, aby se probrala.

Když se kroky přiblížily ke dveřím, neváhala. Shýbla se, vytáhla zpod postele baseballovou pálku, načež se zvolna přesunula do nohou postele, zastrčila si iPhone s rozsvícenou svítilnou za gumičku spodního prádla a tiše vyčkávala. Znovu se zřetelně ozvaly kroky.

Zlost, která ji popadla včera večer, byla zpět. Co má nějaký zloděj co pohledávat u ní v ložnici? Polehoučku, neslyšně se vztyčila, udělala dva obezřetné kroky vlevo, aby ji kryly dveře, a přichystala se. S pocitem, že to nemůže být pravda, a zároveň s panickou hrůzou sledovala, jak se klika u dveří do ložnice pohybuje směrem dolů. Když se dveře otevřely, Linnea překvapivě pevnou rukou pozvedla pálku. V temnotě se před ní z profilu rýsovala zamaskovaná postava muže. Světlo baterky ji v příští vteřině prozradí. Když muž udělal krok směrem k posteli, Linnea zaječela a přitom ho ze všech sil praštila do hlavy.

Úder dopadl z boku. Lupič se nezmohl na nic, jen zaskučel a skácel se na zem. Při pádu shodil ze stolku sklenici s vodou. Chytil se za lebku a cosi mu vypadlo z rukou. Na podlaze se zablýskl nůž. Linnea se k němu naklonila a ucítila čpavý pach cigaret. Prudce odstrčila křídlo dveří, udělala výpad vpřed a přetáhla útočníka pálkou přes záda.

Když zaslechla, že se muž pokouší něco říct, uhodila ho znovu. V tu chvíli jí vyklouzl mobil a upadl na podlahu. Ve výhledu jí sice bránil pohyb útočníkových rukou, ale část jeho obličeje světlo telefonu přece jen ozářilo. Nebyla to maska. Linnea si zaraženě uvědomila, že dotyčný má tvář namalovanou načerno a přímo ze tmy na ni upřeně hledí dvě oční bělma.

Muž se po ní sápal rukama a chytil ji za nohu, ale Linnea ho ze sebe skopla a podařilo se jí utéct do obývacího pokoje.

Hnala se kuchyní ven do chodby. V prstech křečovitě svírala pálku. Zpovzdálí k ní doléhaly zvuky toho, jak se útočník sune po podlaze. Jistou rukou si odemkla a rozrazila hlavní dveře. Spustil se alarm.

Rozběhla se k vedlejšímu domu, kde žil postarší manželský pár. Měli zhasnuto. Bosky přelezla plot, dorazila ke dveřím a začala na ně bušit.

„Pomozte mi, pomoc!“ křičela.

Její volání pohltila vichřice a u sousedů podle všeho stejně nikdo nebyl. Dveřmi jejího domu tloukl vítr a alarm se odmlčel, jako by ho někdo zastavil. Linnea si netroufala dál čekat, a tak se otočila a utíkala do zahrady. Když přeskakovala plot, všimla si, že útočník stojí mezi dveřmi. Prchala ulicí pryč a přitom se chvílemi ohlížela přes rameno. Všude panovala tma a vichr dorážel ze všech stran. S baseballovou pálkou v rukou se vydala po pěší stezce do borového lesíka.

Po cestě k moři stály další domy, takže zamířila k nim. Noční košili jí rval vítr, do bosých nohou ji šlehalo mlází a zakopávala o popadané větve.

Po chvíli se zastavila, aby popadla dech. Chodidla měla rozbolavělá. V měsíčním světle se zaleskla střecha domu. Nebylo to k ní ani sto metrů. Linnea se rozhlížela, věděla, že útočník je někde tady venku a jde po ní. Pryč, musí odsud pryč.

„Pomozte mi, prosím vás,“ chtěla vykřiknout, když stanula před domem.

Jenže jí selhal hlas. Místo něj se ozývalo jen přerývané lapání po dechu. Otočila se a pokračovala dolů k vodě. Přes cestu ležela tlustá větev, a tak se Linnea spustila na všechny čtyři a podlezla ji. Když s dlaněmi od bláta zase vstala, všimla si mezi stromy stříšky plážového domku.

Musím na to jinak, blesklo jí hlavou. Otevřená pláž a rozbouřené moře se jí jevily jako vysvobození a slepá ulička zároveň.

Zdolala první val naplavenin, pak pod nohama ucítila dřevěná prkna chodníku a běžela za jednu z plážových chatek. Ocitla se ve výhodě, věděla, jak snadno se tady člověk ztratí. Táhlo ji to dál mezi domky, a tak opatrně vykročila po zmrzlém písku vpřed. Moře burácelo a o vysoké rákosí, kterým byl okraj břehu porostlý, se pořezala. Začínaly jí docházet síly. Když se tu na chvilku někde ukryje, třeba to pronásledovatel vzdá a ona bude moct podél rákosí doběhnout zkratkou lesem až k dalším domům opodál.

Vylezla na verandu před chatkou, přitáhla si nohy k tělu a mezi rozbolavělá kolena si zastrčila baseballovou pálku. Jednou rukou si obemkla chvějící se nohy a klouby té druhé si přitiskla k ústům. Po obloze se ohromnou rychlostí honily mraky a na mořské hladině se zrcadlil odraz měsíce.

Po zádech se jí řinuly potoky potu, který studil a hřál zároveň.

Začala ji zmáhat únava. Musí být pomalu sedm ráno, pomyslela si a přitom se zoufale modlila, aby se poblíž co nejdřív objevil nějaký běžec nebo pejskař.

Linnea si položila hlavu na kolena. Když zaslechla udýchané funění, kousla se do stehna. Pak zvedla oči.

Přímo na ni upřeně hleděly dvě bílé tečky.

Kontrolka bezpečnostního pásu na stropě zhasla na znamení toho, že při své cestě na letiště Sturup dosáhli letové hladiny. Letadlo bylo poloprázdné. Kriminální inspektorka Therese Hjalmarssonová neboli Tess, jak ji oslovovali všichni kromě její matky, si sklopila sedadlo. Hlášení o vraždě Linney Håkanssonové z Höllvikenu přišlo krátce po osmé hodině ráno. Přerušili kvůli tomu poradu týmu pro vyšetřování odložených případů a Tess musela chytit první zpáteční letadlo do Malmö.

Těla bez známek života u plážové chatky si jako první všimla žena, která šla vyvenčit psa. Když vyšly najevo podrobnosti, netrvalo dlouho a na policejním ředitelství v Malmö se strhl poplach. Přepadení totiž vykazovalo zlověstnou podobnost se zločiny vraha a násilníka, po kterém dánská policie marně pásla už přes deset let. Je možné, že se po několika letech nečinnosti znovu ohlásil – a tentokrát na švédské straně průlivu? Policie v Malmö musela k už tak dlouhému seznamu závažných trestných činů, které město během posledního roku zasáhly, přidat další případ znásilnění a vraždy.

Tess vyhlédla z okna na křídlo. Do očí jí svítilo slunce, a tak stáhla clonu. Nemohla se zbavit představy Linney Håkanssonové, jak dnes brzy ráno jenom v noční košili prchá před pronásledovatelem dolů k moři.

Tess chápala, proč ji povolali. Bude potřeba nasadit veškerý dostupný personál. Jenže to také znamenalo, že ona se svým oddělením odložených případů musí odejít od vlastní rozdělané práce.

Jako vedoucí malé skupinky slíbila svým lidem i sobě, že konečně řádně prošetří několik pomníčků, které dlouho čekají na vyřešení. Přislíbilo jim to i vedení. Teď však jejich plány zhatilo podezření, že narazili na sériového násilníka.

Letadlem zacloumal poryv větru. Tess odhrnula z okna clonu a sledovala, jak se kolem míhají znepokojivá mračna. Rozzuřený orkán Rut se přihnal od jihozápadu a cestou nad Skåne sílil. Ve zprávách hlásili, že se jedná o jednu z nejhorších bouří za posledních padesát let, horší než Gudrun i Per.

Tess cítila v uších pokles tlaku, a tak otevřela ústa. Motory utichly, ztratily rychlost a několik vteřin se zdálo, jako by ve vzduchu stáli zcela bez hnutí. Tess se bezděčně chytila opěrky sedadla. Z létání strach neměla. Spíš naopak – měla výšky ráda, líbil se jí nadhled, který skýtaly, a vždycky si vybírala místo u okna. Ale tentokrát byly otřesy i na její vkus trochu příliš. Motory znovu zabraly a letadlo začalo stoupat.

Při další turbulenci to na palubě začalo šumět a žena v řadě za ní se neklidně zachichotala. Její synek do toho pobaveně výskal: „Mamí, mamí, my jedeme na horský dráze.“

Uličkou právě procházela letuška.

„Nějaké přání?“

„Trochu menší turbulence by nebyly?“

Tess k ženě s úsměvem zvedla oči. Dokud posádka funguje a obchází kolem, tak to určitě nemůže být tak zlé. Letuška měla na jmenovce napsáno „Anette“. Přidřepla si v uličce směrem k sedadlu. Tess se po očku rozhlédla.

„Víte, ty otřesy nejsou nic nebezpečného. A tohle navíc vůbec nic není, abyste věděla. Loni jsem letěla do Kostariky a tam byste teprve viděla, jak vypadá pořádná turbulence.“

Letuška na Tess mrkla a posunkem rozvlněné ruky naznačila, jak to tehdy letadlem házelo.

„Největší pozor je potřeba dát hlavně při startu a při přistání,“ zašeptala a vztyčila se.

Přistávat budou za čtvrt hodiny. Tess si zkoušela představit, jak špatné to tehdy na Kostarice mohlo být. Letadlo se znovu několikrát otřáslo. Po prvním propadu vzduchem zavládlo na palubě hrobové ticho. Na špičce křídla blikalo světlo a v dálce si Tess všimla jiného letadla, které mělo namířeno opačným směrem. Mezi mračny zahlédla ovál jezera. Další zacukání, jako když obstarožní výtah uvízne mezi patry.

Tess zmáčknutím tlačítka uvedla sedadlo do původní polohy. Byla celá rozlámaná. Kéž by si ráno stihla zajít do posilovny.

Do hukotu motoru se ozvalo cinknutí, po němž se po palubě rozlehl letuščin hlas. „Dámy a pánové, brzy budeme přistávat na letišti Sturup v Malmö. Posádka a kapitán…“ Motory zabraly a letoun začal prudce sestupovat nad namrzlé skånské louky, jezera a aleje.

Teď se musíme hlavně dostat skrz bouři, pomyslela si Tess. Pilot zatočil a namířil stroj k rovinatému terénu v okolí Sturupu.

Když proletěli první tenčí vrstvou mračen, opřel se do letadla opět silný vítr. Jakmile se země přiblížila na dohled, motory zpomalily. Kvůli prudkému brždění se zdálo, že vzápětí havarují. Vysunul se podvozek a letadlo ve vzduchu poskočilo.

Tess zahlédla nejjižnější cíp Skåne až ke Smygehuku. Samotný konec Švédska se halil do neprostupné šedi. Vzadu se kvůli náhlé změně tlaku rozvřískalo dítě. Cestující, většinou byznysmeni, se začali chystat, aby mohli z letadla co nejrychleji vystoupit. Ke křiku se vzápětí přidalo další miminko.

Plastová lahev v přihrádce sedadla před ní se kvůli podtlaku zmačkala. Ve snaze ulevit zalehlým uším začala Tess otvírat ústa. Letounem smýkl další větrný poryv. K zemi jim stále ještě zbývalo několik stovek metrů.

Tess si prohrábla rukou zesvětlené vlasy. Nakláněli se doleva i doprava, jako by se převraceli ze strany na stranu v nějaké obrovské houpačce. Sledovala přibližující se zem a začala odpočítávat.

Pět. Čtyři. Tři. Dva. Jedna.

Kola zprudka dosedla na dráhu a stroj třikrát nadskočil, až se dvířka v jednom z úložných prostorů s prásknutím otevřela. Tess se zapřela rukou o sedadlo před sebou. Zařízl se jí bezpečnostní pás a ona zadoufala, že přistávací dráha bude dost dlouhá na to, aby pilot stačil stroj zastavit. Dokonce i přísně působící podnikatel naproti přes uličku vypadal nesvůj, a když letadlo konečně zůstalo bez hnutí stát a kontrolka pásu zhasla, oběma se svorně ulevilo.

Tess si zapnula telefon. Pět nových textovek. Jedna od kolegyně Marie Erlingové: „Čekám venku na parkovišti.“ A čtyři od Eleni. Při pohledu na ně ji zaplavila únava. Eleni své číslo do telefonu uložila sama a překřtila se na „Agapimo“ – řecky miláček. Tess zprávy jen zběžně prolétla.

Za oknem vládl šedý podvečer. Tess vystoupila z letadla jako první. Cestou přes zadní východ s uštěpačným úsměvem zamávala letušce Anette pomačkanou plastovou lahví.

„Stlačená na placku, jako moje uši.“

„Ano,“ podotkla žena. „Dnes kapitán přistál kapku drsněji, v silném větru to tak bývá. Ale buďme rádi, že nás sem vůbec pustili. Brzy kvůli počasí celé letiště uzavřou.“

Tess si navlékla černou koženou bundu, sešla po schůdcích z letadla na ranvej a zamířila okolo křídla pryč. Tvář jí začal bičovat déšť, a tak si schovala hlavu pod noviny a vyrazila cestou po schodech k terminálům.

„Hjalmarssonová.“

Kriminální inspektorka Marie Erlingová odlepila oči od telefonu. Tess za sebou v silném větru zabouchla dveře od auta.

„Die nächste Möglichkeit links zum großen Gegenstein nehmen.“

Marie Erlingová vypnula navigaci, která se zasekla a fungovala jen v němčině, načež za zuřivého přežvykování vyjela z parkoviště. Na podlaze ležely papírky od karamel a umělohmotná krabička s nedojedeným krevetovým chlebíčkem.

Marie rozbalila další bonbón a přidala na hlasitosti autorádia.

„Co vůbec pohledávala v chatě na pláži? Když je venku nejhorší bouře za posledních padesát let.“

„Někdo ji musel honit. Podle ženy, co ji našla, na ni byl hrozný pohled: znásilněná a ubitá k smrti vlastní baseballovou pálkou.“

„A co manžel…?“

„Na konferenci v Sundsvallu. To on nám potvrdil, že pálka byla její. Podle něj se jeho žena strašně bála tmy, a když byla někdy doma sama, schovávala si ji pod postel.“

Marie si povzdechla.

„Sakra, to je zlej sen.“

„Ostraha, kterou vyslala na místo bezpečnostní firma, tam dorazila těsně po šesté ráno a našla dům prázdný. Nešel proud. A podle první hlídky byly v ložnici známky po násilí a zápase.“

„A proč si vůbec myslíme, že jde o toho Dána? Vždyť ten násilník z Valby přece řádil před spoustou let.“

„Jeden z dánských vyšetřovatelů, který na případu pracoval, nás na něj upozornil, protože si všiml podobností: žena středního věku napadená ve vlastním domě. Vilová čtvrť. Časně zrána, před šestou hodinou. Nezanechal po sobě stopy. Přesně takhle to vypadalo v Kodani v případě násilníka z Valby. Dvě z jeho znásilnění skončila vraždou.“

Marie si strčila do pusy další karamelu.

„Proboha, z toho se všichni zblázní.“

Tess se po ní ohlédla.

„Honí tě mlsná?“

„Šíleně mě pálí žáha, takže musím v jednom kuse jíst,“ opáčila Marie a prudce odbočila na silnici E65 směr Malmö. „S trochou štěstí už bude zase průjezdná. Cestou sem jeden pruh uzavřeli, protože z náklaďáku uletěla plachta a část nákladu se vysypala ven.“

S nadávkami na adresu služebního auta a jeho mizerného zrychlení Marie jednou rukou listovala seznamem skladeb v iPhonu.

Tess zavrtěla hlavou. Cestu z Höllvikenu odřídí sama.

V reproduktorech se rozezněla píseň z Mariina Spotify. Průrazné kytarové sólo dalo vzpomenout na nýtované opasky a kytary ve tvaru véčka.

„To je Krokus z osmdesátýho roku. Nejvíc nedoceněná kapela všech dob,“ podotkla Marie a začala si bubnovat o volant.

Tess se pokoušela zpěvákův ukřičený projev vytěsnit. V autě bylo teplo a zpod Mariina rukávu vyčnívala hlava rohaté příšery s očima, z nichž sršel oheň, a doprovodným textem „Motörhead: Death or Glory“.

V porovnání s ním působilo Tessino vlastní tetování – keltský symbol lásky s písmenem A, vyvedený na krku – jako nevinnost sama. A teď při zpětném pohledu navíc jako dost velká lehkomyslnost. Pořídila si ho před několika lety, když byly s Angelou v Kodani. Angela měla stejný, jen s písmenem T. Bůh ví, jestli už se ho nezbavila.

Cesta ubíhala beze slova a Tess hleděla na rovinatou krajinu okolo silnice. Všimla si velké vesnické usedlosti s alejí lemovanou pahýly čerstvě ořezaných vrb. Tráva na polích byla polehlá a keře i stromy se v prudkém větru ohýbaly. Tess si vzpomněla na matku a její nový dům nedaleko odsud, kam se od rozvodu ještě nebyla podívat.

Před nimi se vynořila hradba tmavomodrých mračen a záhy jim přední sklo zasypalo mohutné krupobití. Když po několika minutách ustoupilo, právě vjížděly do Höllvikenu. Na kruhovém objezdu jim z chodníku vstoupil muž přímo pod kola.

Marie dupla na brzdu, rozrazila dveře od auta a vyběhla ven.

„Vidíš tady snad nějakej přechod, nebo co? Protože když jsem se koukala naposled, tak tady, do prdele, žádnej nebyl!“

Muž poděšeně ustoupil.

„Nebo jsme snad já i moje auto neviditelný?“

Chlapík omluvně zvedl ruce.

„Ne, to ne, promiňte.“

Tess otevřela dveře a pokynula Marii, aby šla zpátky.

„No tak, pojď,“ vybídla ji a zavrtěla hlavou.

Velká část pláže v Höllvikenu byla zavřená. Technici právě prohlíželi chatku a pročesávali stezku.

V lesíku to po noční bouři vypadalo jako na bitevním poli, všude ležely křížem krážem popadané větve. Práci a hledání stop jim ztěžoval přetrvávající silný vítr.

Tess svírala zábradlí na verandě tyrkysové chatky tak pevně, až jí z toho bělaly klouby. Představovala si, jak se žena ve snaze ukrýt se před násilníkem choulí přede dveřmi natřenými načerveno. Jakou úzkost asi musela prožívat, i zoufalou naději, že se pronásledovatele podařilo setřást. Na prkenné podlaze zůstaly po útoku krvavé stříkance.

Zazvonil jí telefon. Byl to policejní asistent Adam Wikman, který byl na oddělení závažné kriminality nováčkem a doufal ve stálé místo.

„Víme o té ženě něco víc?“ zeptala se Tess.

„Linnea Håkanssonová, třicet sedm let. Pracovala jako marketingová vedoucí v hotelu Clarion v Malmö. Žila spořádaný život, manžel Mats, se kterým byla spoustu let, a dvě děti. Ty na dnešek přespávaly u babičky. Včera byla na služební cestě v Umeå. S mužem naposledy v kontaktu telefonicky. Nemá záznam v trestním rejstříku a nevíme ani o žádných nepřátelích. Dobrá fyzická kondice, výška 176 cm. Potřebuje šéfová ještě něco?“

Tess chvíli mlčela, než jí došlo, že otázka byla mířena na ni.

„Ne, takhle to stačí. Díky.“

„Hrozný pohled,“ pokračoval Adam. „Asi před hodinkou jsem tam byl.“

„Vážně? A proč?“

„Když už jsme byli na výjezdu, tak jsem chtěl vidět místo činu na vlastní oči. To je důležité, když člověka čeká práce na něčem novém.“

Tess ctižádostivému asistentovi poděkovala a zavěsila. Znovu si začala prohlížet chatku.

Stalo se to před pouhými několika hodinami.

Hovory s místními zatím k ničemu nevedly. Jeden ze sousedů prý nejspíš zaslechl ženský křik, ale kvůli počasí se nedalo odhadnout, odkud zvuk přicházel. Když vstal, aby se podíval z okna, vypadalo všechno jako obvykle.

Pachatel musel Linneu zaskočit v domě. Věděl snad, že je tam sama? Co by se stalo, kdyby s ní byly i děti?

Před očima jí prokmitl Timův obličej. Myšlenku na něj zaplašila. Teď ne.

Tess se otočila a zadívala se do dálky na vodní hladinu. Všechno napovídalo tomu, že se Linnea dala na útěk k pláži a muž se vydal za ní. Jak by se zachovala ona sama, kdyby ji sem někdo jednoho osamělého rána za bouře pronásledoval? Moře před chatkami na pobřeží působilo jako temná, neproniknutelná stěna. Tess si vzpomněla na kurzy zvládání krizových situací, jimiž prošla. Jestliže je policista neozbrojený, popřípadě se protivník ukáže jako příliš silný, je prvním východiskem útěk. Druhým je najít si úkryt. A teprve tím posledním přejít do útoku.

Linnee patrně nezbylo nic jiného než nejdřív zvolit třetí možnost a útokem začít. Následoval útěk a patrně až nakonec snaha se někde schovat.

Tess zavřela oči. Linneina fotografie se jí vpálila na sítnici, viděla, jak tmavovláska prchá lesem. Našli ji bez bot, takže musela v mrazivém vichru klopýtat bosá.

Možná jí u chatiček svitla naděje. Pak ji však vrah vypátral a ona už neměla jak se mu ubránit.

Když Linneu objevili, baseballová pálka ležela poblíž. Pachatel se jí nenamáhal zbavit. Poslali ji na analýzu, ale Tess měla podezření, že to k žádnému výsledku nepovede.

Před chatkou uviděla vyhořelé ohniště.

„Je čerstvé, nebo ne?“ obrátila se na kriminalistického technika a ukázala přitom k vyhaslému táboráku.

„Staré minimálně několik dní,“ odpověděl kriminalistický technik Ljungström. „Jednu z chatek opodál poničili vandalové a ta prkna, co použili jako palivo, nejspíš pocházejí odtamtud. Drahá sranda. V téhle oblasti se plážové přístřešky prodávají za víc než deset tisíc.“

„Jak dlouho tu zhruba ležela?“

„Tělo dost prochladlo, ale než ji našel a zavraždil, mohla se tu schovávat nanejvýš asi půl hodiny. Ta paní se psem si jí všimla v půl osmé.“

Mlčky stáli u chatky. Přes hlasité šumění moře se v pozadí ozýval štěkot policejních psů.

„Podle předběžného průzkumu krevních stříkanců se útok odehrál tady nahoře na verandě. Ona se snažila bránit, ale úder nejspíš přišel už tady. Potom ji odtáhl do písku, kde ji znásilnil.“

Ljungström ukázal na stopy po vlečení.

„Krvavé stopy na baseballové pálce. Praštil ji do hlavy a pak ji opřel na verandě, kde ji našli.“

„A příčina smrti?“

„Na krku jsou zřetelné stopy po rdoušení.“

„Nějaké otisky bot?“

„Na tomhle podkladu se zajišťují obtížně, písek je moc sypký. Ale už jsme odeslali sádrový odlitek jedné poloviční stopy. Uvidíme, co výsledky analýzy.“

„Měla u sebe telefon?“

„Ne, a v domě není pevná linka. Mobil má vypnutý a slehla se po něm zem.“

„Komu ta chatička patří?“

„Nějaké rodině Sandbergových. Bydlí v zástavbě tam nahoře, ale teď jsou na čtrnáct dní v Thajsku.“

Tess technikovi poděkovala. Do tváře ji šlehaly kapky deště.

Vlny se vysoko vzdouvaly a burácivě se rozbíjely o pobřeží – tedy o to málo, co z něj zbývalo. Břeh byl v těchto místech široký sotva pár metrů a lemovaný stovkou křiklavě barevných plážových chatek. Tess věděla, že je o ně zájem. Falsterbo-Skanör vybíhal ve špici do moře a Näset, jak mu přezdívali místní, byl letním rájem pro bohaté. Problémy, s nimiž se zdejší obyvatelé potýkali, zůstávaly dobře skryté za zavřenými dveřmi.

Když se Tess otočila, všimla si, jak se k ní od lesa blíží Marie.

„Psi označili její trasu,“ hlásila udýchaně. „Vypadá to tam jako po výbuchu, všechny ty popadaný větve a stromy.“

Vyrazili z pláže směrem k autu.

Vtom znovu zavolal policejní asistent Adam Wikman.

„Máme předběžnou zprávu z patologie. Myslí si, že se pachatel po činu pokoušel umýt oběti přirození.“

„Umýt?“ zopakovala Tess. „A proč?“

„No, tak to nemám tušení. Ale podle kolegů z Dánska se prý známky něčeho takového objevily i u dřívějších obětí násilníka z Valby. Je už šéfová na cestě zpátky?“

Tess se s úsměvem otočila k Marii a ukázala na svůj mobil.

„Ano, šéfová je na cestě zpátky.“

Když zavěsila, povytáhla kolegyně obočí.

„Wikman? Tak ten by se měl trochu uklidnit.“

„Valiové pobřeží,“ prohlásil s úsměvem Ola Makkonen.

Tess Hjalmarssonová a kriminální komisař Per Jöns se na něj tázavě zadívali.

„Známá přezdívka zhusta používaná sociální správou ve Vellinge,“ řekl Makkonen a zvýšil hlas.

Budova policejního ředitelství v Malmö právě procházela rekonstrukcí a chodbou za dveřmi do kanceláře se začalo rozléhat vrtání.

„Paničky z Höllvikenu ho zobou, aby zahnaly znuděnost životem.“

Jöns si poškrábal nazrzlé strniště.

„U Linney Håkanssonové doma jsme každopádně nic takového nenašli.“

„To ne, ta byla mladá, a navíc se přistěhovala teprve nedávno, takže si ještě nestihla nechat nic předepsat,“ mínil Makkonen.

Vypadal, jako by přišel rovnou z posilovny. Husté světlé vlasy měl pečlivě sčesané na stranu.

„Sám jsem tam několik let bydlel,“ pokračoval. „V pátek navečer má personál v místním supermarketu Ica Toppen pohotovost, aby vrátili všechno zboží zpátky do regálů. A víte proč?“

Tess s Jönsem si znovu vyměnili pohled.

„No, protože ty potvory si naberou plný košíky humrů, krabů a drahýho masa, jen aby oslnily ostatní, a pak to cestou ke kase pěkně poodkládají všude možně, aby to nemusely platit. Hlavně neztratit tvář.“

Tess Hjalmarssonová se na židli neklidně zavrtěla. Dalo se čekat, že Jöns povolá k případu právě Olu Makkonena, kterému se přezdívalo Mekáč. Patřil na oddělení závažných trestných činů k nejzkušenějším vyšetřovatelům. A Per Jöns coby nový ředitel skupiny pro policejní okrsek Jih potřeboval teď na své straně jak jeho, tak Tess. Tess ovšem k Makkonenovi neměla důvěru, protože se až příliš rád ukazoval v médiích a s manželkou právničkou nevynechali jedinou z nemnoha možností projít se v Malmö po červeném koberci.

Především však měli rozdílné názory na to, čím by se policie Malmö měla zabývat. Makkonen chtěl veškeré síly nasadit proti střelbám a vraždám, za nimiž stál zdejší organizovaný zločin. V současné době měli na stole patnáct vražd, přičemž většina z nich byla nevyřešená a souvisela s válkami gangů.

„Tyhle přestřelky jsou problémem demokracie, sakra!“ vytruboval pokaždé na poradě. „A začínají se nám vymykat z rukou.“

Jenže Makkonen se nemusel setkávat s lidmi, na něž při práci z titulu své funkce narážela Tess. Se všemi, jejichž blízcí před lety přišli o život a jim se nikdy nedostalo vysvětlení. Nemusel jim stanout tváří v tvář, neviděl hluboko zažraný zármutek. Kvůli těmto výjevům, které měla stále před očima, věděla Tess, co u ní je a bude na prvním místě.

Vedení ji už několik let přemlouvalo, aby v rámci útvaru postoupila výš a ujala se vedoucí role. Policejní sbor usiloval o velitele ženského pohlaví. Tess však odmítla. Ne že by měla něco proti hodnosti komisaře, případně z ní vyplývajícího zvýšení platu, ale nestála o ně za každou cenu.

Nechtěla se administrativou a personálními záležitostmi zabývat ve větším rozsahu, než jaký už teď vyplýval z toho, že zodpovídala za Marii Erlingovou s Lundbergem. Byla naprosto spokojená s působením v malé skupině, kde se mohla věnovat opravdové policejní práci. Obzvlášť s přihlédnutím k tomu, jaká situace na policii v Malmö momentálně vládla. Volně sdružená zločinecká uskupení, která se ve městě uchytila a začala řádit, byla prakticky neodhalitelná a vznikla z nich příšera, která se s policií nehodlala bavit, natož spolupracovat. Tess byla rozhodnutá, že jakmile přijde den, kdy se vedení rozhodne pro změnu směru, ve své funkci na oddělení odložených případů skončí.

Coby vedoucí oddělení pro odhalování závažných trestných činů byl Per Jöns zároveň Tessiným nejbližším nadřízeným, a tedy i celé její skupiny. Bylo ovšem zvykem (a jak sami často podotýkali – také nutností), že tým pro odložené případy se snažil fungovat co nejvíce samostatně. Kdyby se pokaždé nechali vtáhnout do aktuálních záležitostí, neměli by šanci se důkladně ponořit do všech časově náročných vyšetřování, která jim ležela na stole. Tess připadalo, že to vedení musí papouškovat pořád dokola.

„Třináct znásilnění v Kodani a okolí během třinácti let,“ pokračoval Per Jöns a narovnal se. „První dvě spáchal ve čtvrti Valby, podle ní dostal přezdívku. Má na svědomí minimálně dvě vraždy. Násilník z Valby byl s přestávkami činný až do doby před třemi lety, kdy najednou přestal.“

Makkonen si založil ruce za hlavu a začal se houpat na židli.

„Mně na něm nejvíc utkvělo, že to dokázal vydržet dlouhý hodiny v kuse. Nikdo nechápal, jak to dělá.“

Uchechtl se.

Dánská kriminálka se na Tess a její tým obrátila před několika lety po vraždě prostitutky poblíž Landskrony. K ničemu to tehdy nevedlo, ale Tess si udělala slušnou představu o násilníkově činnosti a pročetla několik svědeckých výpovědí jeho dánských obětí.

„Nikdy po sobě nezanechal jedinou stopu,“ podotkla. „Nesmírně důkladně po sobě uklízí. Podle svědků je maskovaný od hlavy k patě, přelepí si i sebemenší mezírku u rukávu nebo nohavice, nic neponechává náhodě. A teď jsem se dozvěděla, že prý svým obětem dokonce následně omývá přirození.“

„Magor jeden,“ vybuchl Makkonen. „To si myslí, že tím odstraní případný stopy?“

Jöns se s námahou zvedl ze židle a kolébavým krokem zamířil k oknu. Během pěti měsíců v ředitelském křesle přibral pěkných pár kilo.

„Musíme svolat tiskovou konferenci,“ prohlásil. „Ale chci, abychom prozatím veškeré eventuální podobnosti s násilníkem z Valby zamlčeli. Podrobnosti typu časové údaje a omývání oběti si necháme pro sebe.“

„Spekulace už se čile rozběhly,“ poznamenal Makkonen a projížděl zprávy na mobilu. „Jak Aftonbladet, tak Kvällsposten ‚horor mezi vilkami v Malmö‘ a paralely s násilníkem z Valby pěkně rozmázly. Žádnej chlap se teď neodváží nechat starou doma samotnou. Na tiskovým oddělení jsou úplně zavalení telefonáty.“

Odložil mobil na stůl.

„Mezi sousedy se podrobnosti stejně rozkřiknou. Média jsou všude.“

„To ano, ale v tom případě to alespoň nebudou mít od nás,“ řekl Jöns. „Musíme zamezit tomu, aby v Malmö vypukla panika.“

„Ta už vypukla. Dokonce i moje stará máma, která jinak nevyšiluje pro nic za nic, mi volala, jestli se má po ránu sama doma bát.“

Makkonen si prohrábl načesanou kštici.

„Ten chlap je pěkně chladnokrevná bestie. Počká si, až se manžel ráno vypraví do práce. Vždycky ráno, kolem šestý. Zcela očividně má spadeno na ženský ve středním věku – ideálně matky od dětí ze spořádaný čtvrti. A má vkus, většinou to bývají pěkně rajcovní baby. Takže bych si na vašem místě dával bacha, Hjalmarssonová.“

Tess ho obdařila unaveným pohledem.

„Vzhledem k tomu, že nejsem spořádaná matka od dětí, můžu patrně být v klidu.“

„Tak jsem to nemyslel.“

Makkonen na ni mrkl.

Tess vstala.

„Bude to všechno?“

„Já si nedělám srandu, Hjalmarssonová. Před pěti lety se vloupal k jedné dánské vyšetřovatelce.“

„Slibuju, že si dneska večer zamknu. A jestli se u mě ukáže, tak budete první, kdo se to dozví. To vy přece rád, že? Vědět všechno jako první.“

Makkonen spokojeně přikývl.

Tess začala vibrovat kapsa, takže vytáhla telefon. Další textová zpráva od „Agapimo“.

„Co večeře v sedm? Stíháš? Pusu.“

Per Jöns si otřel ubrouskem čelo.

„Musíme si Dány držet od těla,“ mínil Makkonen. „Zatím je to naše vyšetřování. A myslím to vážně, posledně se tam za dveřmi od výslechovky málem servali. Člověk si myslí, že se na něčem dohodl a má nějakou společnou strategii, a oni si pak za jeho zády rozjedou vlastní závod. Vždyť Švédsko je proti nim pětkrát tak velký a oni si stejně pořád namlouvají, že jsou nějaká velmoc. Přitom by bez nás ani neexistovali.“

Tess si stoupla zády ke zdi.

„Večer nejspíš kvůli bouři budou muset uzavřít most, takže se to možná vyřeší samo,“ poznamenala.

Jöns se k oběma otočil.

„Zítra sem z Kodaně dorazí Carsten Morris. Pokud tedy most znovu otevřou.“

Makkonen se ušklíbl.

„Morris? Ten depresivní usmrkánek? Nesedí náhodou v blázinci?“

„Ne, zdá se, že se dal zase dohromady. A jestli násilníkovi z Valby někdo rozumí, pak on.“

Jöns se tázavě zahleděl na Tess.

„Jasně, já samozřejmě vím, o koho jde. Ten člověk je legenda.“

Makkonen zavrtěl hlavou.

„A vážně vám to připadá jako dobrej nápad? To je pořád samý profilování a spousta keců z psychologie. Ale k čemu to vedlo? Jak dlouho se pohyboval po Kodani? Ani za třináct let ho nechytili.“

Jöns se vmáčkl zpátky za stůl.

„Dánové očividně museli Morrise přemlouvat. A on zatím nic neslíbil. Ja na nemocenské a vzal si volno na neurčito.“

Makkonen se plácl do stehen.

„Tak to musíme doufat, že tentokrát nám Morrisek psychicky něco vydrží. Posledně se zkoušel doma v obýváku oběsit na lustru.“

Makkonen s povzdechem vstal.

„No, a mám po lyžovačce. Děcka budou zuřit,“ podotkl a odešel.

Jöns převrátil v rukou tužku a sklopil oči k podlaze.

„Večer je další krizová schůze odborového svazu,“ řekl. Osmadvacet tisíc měsíčně po několika letech úspěšné služby. Jinak dvacet čtyři. Pane bože, jak jsme na takhle špatné podmínky vůbec mohli přistoupit?“

Poklepal o stůl.

„S takovým rozpočtem by si nevěděl rady ani ten nejbystřejší matematik. Včera jsem si lámal hlavu nad excelovou tabulkou. Je to špatný vtip. Ať dělám, co dělám, chybí nám deset lidí. Deset lidí, které nám slíbili už loni na podzim. A tři nová auta. Jenže ti, co tenhle rozpočet předložili, už tady nejsou.“

Cestou zpátky do kanceláře za sebou Tess zaslechla dlouhý povzdech.

Usedla za stůl. Před cestou do Stockholmu si rozdělila případy, které měly přednost, do několika skupin podle pravděpodobnosti, že se je podaří objasnit. Sáhla po třech spisech, na nichž začala během posledních měsíců pracovat, a odložila hrnek s nápisem „Superpolda“. Dostala ho poté, co vyřešila vraždy na hřbitově v Arlövu. Marie Erlingová tehdy dostala podobný s hvězdičkami a nápisem „Parťák“. A Lundberg se mohl pochlubit brýlemi, které připomínaly, jak zarytě se nořil do vyšetřovacích spisů.

Jí, Marii a Lundbergovi se tenkrát podařilo něco, co nikdo nepovažoval za možné. Oživit osmnáct let staré vyšetřování vraždy Sofie Axelssonové, nenechat kámen na kameni a nakonec vyrýžovat zrnko zlata – zapomenutý tachograf, který usvědčil řidiče nákladního auta, jenž byl z činu od samého začátku podezřelý. Ono senzační odhalení vyneslo Tess i jejímu týmu třístránkovou reportáž v jejich odborovém periodiku, Policejních novinách, kde se jim dostalo chvály jak od vybíravého a všeobecně oblíbeného profesora kriminologie Leifa G. W. Perssona, tak od jiných kolegů z branže. Tess Hjalmarssonová si vysloužila přízvisko „skånská superpolicistka“. V nedělní příloze Kvällspostenu s ní vydali obsáhlý rozhovor a objevila se i ve vysílání internetové televize Expressen v kriminální rubrice a v televizním pořadu o zločinu s názvem Veckans Brott. Spoustu dalších nabídek navíc odmítla.

Tess ovšem věděla, jak rychle se karta může obrátit. Proslulost vyšetřovatele vychází z proslulosti jeho posledního případu. A jestliže má její tým přežít, potřebuje si připsat další úspěch. A vzhledem k tomu, jaká situace v Malmö panovala – se všemi přestřelkami a vleklou krizí v policejním sboru –, existovalo riziko, že nevyřešené případy budou muset ustoupit do pozadí. Bylo na ně nahlíženo jako na příliš drahé, personálně i jinak náročné, a navíc měly nízkou objasněnost. Co však policejní vedení v úvahu nebralo, byly všechny ty roky, které si museli protrpět pozůstalí.

Při myšlence na vrahy běhající po svobodě se Tess pokaždé rozčílila. Často měla pocit, že je úplně sama a jediná, kdo se bije za oběti, jež téměř upadly v zapomnění, i za jejich blízké, kteří museli žít dál, s nevyřešeným traumatem.

Její tým potřeboval chránit, aby mohl metodicky pracovat na případech, ale to se v tuto chvíli zdálo daleko. Pohled jí znovu padl na spisy, které měla před sebou. Někde v tom množství materiálu se ukrývá řešení.

Jarmo, vrátný, kterého ubodali v Malmö před dvaceti lety. Zbraň se nenašla a nic nenasvědčovalo tomu, že by bylo možné znovu prošetřit staré forenzní stopy. Těžký oříšek.

Vpravo ležel spis o zmizení Anniky Johanssonové ze Simrishamnu. Na něj si Tess položila fotografii devatenáctileté dívky: usměvavé blondýnky s vlnitými vlasy, která zmizela jedné noci před šestnácti lety, když se v Simrishamnu vracela domů z diskotéky. Na lesní stezce se našel modrý kovový náramek a výpovědi svědků k objasnění nevedly. Pak tu byli zdrcení pozůstalí, neprávem nařčení aktéři a neuvěřitelně zpackané vyšetřování. Řešení tu někde mezi všemi těmi papíry bylo, čekalo v některém z výslechových protokolů, nebo se skrývalo v maličkosti, kterou někdo přehlédl, tím si Tess byla jistá. Pohlédla dívce na snímku do očí a bodl ji osten špatného svědomí. Kde má začít hledat?

Na opačné straně ležel případ Liedbergových. Fotografie červeného hospodářství nedaleko helsingborské čtvrti Råå. K zavraždění manželů Kerstin a Gunnara Liedbergových, kteří pracovali v zemědělství, došlo zdánlivě bez jediného důvodu jednoho slunečného podzimního dopoledne před jedenácti lety. Když se Tess minulý týden celou kauzou začala probírat a prošla si její ústřední části, nabývala čím dál větší jistotu: Liedbergovi pachatele znali. Postarší manžele nezabil žádný lupič z Pobaltí, jak se domnívali původní vyšetřovatelé. V osmi z deseti případů se oběť s pachatelem zná, a čím víc Tess o případu přečetla, tím víc jí svítalo, že to platí i tentokrát. Kerstin totiž nejenže hostům uvařila kávu a nabídla zákusky…, dokonce si na sebe vzala i sváteční boty.

Ty byly klíčem ke všemu. Pro koho se tak nastrojila? A jak do celého obrázku zapadalo Gunnarovo gamblerství – přišel k nim snad někdo vymáhat dluhy?

Rozhodující faktor se tu někde skrýval a Tess byla odhodlaná ho objevit. Než se rok s rokem sejde, bude moci zajet za jejich dcerou Fredrikou a říct jí, proč našli její rodiče doma na statku zmasakrované. Na událostech to sice nic nezmění, ale pravda zásadně napomáhala k tomu, aby se truchlící dokázal se zármutkem vyrovnat a přenést se přes něj. Právě o to Tess usilovala: moci nakonec jít za pozůstalými s touto zprávou. Aby se kruh mohl uzavřít.

Máloco ji popuzovalo tolik jako otevřené konce a věci či události bez zjevné souvislosti. Nejspíš proto se dala k policii. Co může být definitivnějšího než někoho zatknout, předložit důkazy, vynést rozsudek a odnést do sklepa složku s razítkem „vyřešeno“?

Vražda Timovy matky, takzvaný případ Lena, ten toto razítko nikdy nedostal. Neležel však ani mezi jejími spisy, protože se na něj nahlíželo jako na oficiálně uzavřený. Policie se domnívala, že viníkem byl její snoubenec, jenže pro to neexistoval dostatek důkazů.

Tess vstala od stolu. Naučí se někdy žít s pocitem viny? Odčiní své chyby? V posledních letech se za Timem několikrát zajela podívat, a pokud mohla soudit, vedlo se mu teď lépe než dřív. Při pohledu do jeho očí měla pocit, jako by se hluboko v nich cosi skrývalo, a přála si, aby se jí s tím chlapec jednoho dne svěřil. On i jeho matka zasluhují, aby se kruh uzavřel.

Pátek 9. února

Susanne se pomalu probírala k životu. Opatrně otevřela jedno oko, ale viděla jen tmu. Byla si zcela vědoma toho, co se stalo. Pod sebou cítila vytápěnou kamennou podlahu předsíně. Uprostřed nastalého děsu představovalo teplo ze země pevný bod, jehož se mohla držet. Nohy měla holé a žlutý župan pod tělem vyhrnutý vzhůru. Zakroutila rukama. Svázal jí je nad hlavou, takže ji do zakyselených svalů začínaly chytat křeče.

Opatrně hlavu pootočila ve snaze uvolnit pásku přes oči. Hlavně ať se nedostane nahoru do patra, blesklo jí hlavou. Cokoli, jen to ne. Začala kopat nohama, aby se vyprostila z pout, ale nebylo z toho nic než marné škubání. Cítila vzteklou bezmoc.

Lehké vrznutí parket v obývacím pokoji ji uklidnilo. Pořád je tady dole. Čistě z pudu sebezáchovy zůstala ležet bez hnutí a předstírala, že omdlela. Dělala mrtvou. Možná se ta zrůda o mrtvolu tolik zajímat nebude. Znovu už by to nepřežila.

Když na ni prve opět plnou vahou nalehl, nedokázala tomu uvěřit. Ani ne půl hodiny po prvním útoku. Tentokrát zezadu. Cítila na hrdle ostří nože a jeho vlhký dech za krkem. Nakonec se v duchu přenesla jinam, tělo si muselo se zneužitím poradit samo.

Přesto to byl osvobozující pocit, moci tělo uprostřed vší bolesti opustit a odplout pryč.

Když bylo po všem, uslyšela slabé zasténání a povzdech. Potom vstal a natáhl si kalhoty. Měla dojem, že jí omyl podbřišek ručníkem, po stehnech jí stékala voda. Z útočníka táhl cigaretový kouř. Stále ten zápach vnímala.

Znovu se jí zvedl žaludek. Cítila, jak jí do krku stoupají žaludeční šťávy a ponožka nacpaná v ústech ji málem zadusila.

Maskované monstrum procházelo z pokoje do pokoje, vytahovalo zásuvky a otevíralo dveře. O co mu jde?

Po levé ruce měla Susanne pracovnu. Když otočila hlavou, ucítila slabý náznak světla, jako by jí na čelo dopadl sluneční paprsek.

Dole na ulici zastavilo auto. Soustředila se na zvuk motoru, který dál běžel. Když uslyšela hlasité, pronikavé zatroubení, trhla sebou. Ne, prosím vás, nehoukejte. Jen žádný hluk. Zavřela oči a doufala, že auto odteď bude zticha.

Znovu vrzly parkety. Tentokrát se šramot ozval z kuchyně. Blížil se tedy k chodbě, kde ležela. Se mnou si dělej, co chceš, jen nechoď nahoru, křičela v duchu. Snad je zatím neobjevil. Dospívající dívky o patro výš podle všeho stále spaly. S každým dalším zvukem v Susanne narůstal strach, že se holky probudí a začnou mluvit. Že sejdou dolů, zvědavé, co se tam děje. A v tu chvíli by bylo pozdě. Nedokázala by je ochránit.

Znovu se na kamenné podlaze přetočila a začala se o ni otírat zátylkem. Páska přes oči se trochu uvolnila a Susanne se podařilo získat na jedné straně malou škvírku. Konečně viděla, sice jen pár milimetrů, ale alespoň to. Mezírkou měla výhled na velké zrcadlo v předsíni, které poskytovalo odraz jejich kuchyně. Muž stál bokem k ní před otevřenou lednicí.

Hned vedle byla mikrovlnná trouba a Susanne zaostřila ve snaze přečíst v zrcadle časový údaj na hodinách. Nakonec se jí podařilo rozeznat číslice 7:20. Manžel je v práci a netuší, co se u nich doma dnes ráno odehrává. Zvonek u dveří se ozval krátce po šesté, jen deset minut po jeho odchodu z domu. Když otevřela, maskovaný netvor v lupičské kukle se na ni vrhl.

Otočil se Susanniným směrem, takže zavřela oči. Když je konečně zase otevřela, podařilo se jí mezírku rozšířit a uviděla větší část jeho hlavy. Sundal si kuklu a právě popíjel colu z plechovky. V husté černé kštici svítila ostře ohraničená bílá skvrna. Světlý čtverec nahoře na temeni. Susanne ztěžka polkla. Namaloval si obličej načerno.

Muž zavřel lednici a zahleděl se ke dveřím. Pak se shýbl, podle všeho si prohlížel nějakou fotografii, načež odložil plechovku na stůl a rozhlédl se. Podíval se na ni a pak znovu na lednici. Vykročil jejím směrem. Záhy stanul v předsíni přímo před ní. Škvírkou bylo vidět, že je oblečený jako žabí muž. Rukavice i boty měl pečlivě zastrčené do oblečení. Susanne zavřela oči a úpěnlivě doufala, že si útočník nevšimne uvolněné pásky.

Jakmile zaslechla kroky na schodech do prvního patra, znovu oči otevřela. Muž sledoval, jak u ní s každým jeho pohybem narůstá zoufalství a panika. Susanne se začala zmítat a pokoušela se křičet. Jenže přes velký látkový roubík pronikl jen zdušený nářek. Násilník zaklonil hlavu, halasně se rozesmál a čile vyběhl nahoru. Susanne se ze všech sil snažila osvobodit, jenže lepicí páska i provaz držely příliš pevně. Přitiskla si svázané ruce na uši ve snaze vytěsnit okolní zvuky. Po chvíli zaslechla seshora hlasitý křik. Ten záhy ustal, jako by ho zdusili polštářem.

Vteřinu nato se ozvalo zadunění a další křik. Rozletěly se dveře, někdo se vyřítil z pokoje a hnal se dolů ze schodů. Susanne postřehla, že do chodby seběhla ve světlemodré noční košili dceřina kamarádka Lea. Dívka užasle pohlédla na zem a jejich oči se setkaly. Susanne zavrtěla hlavou. Utíkej. Dívka doběhla ke dveřím, rozrazila je a vyřítila se na ulici. Hlasité volání o pomoc se rozléhalo celou čtvrtí a doletělo do okolních domů, kde právě prostírali k snídani.

Tess se natáhla po telefonu, aby vypnula zesilující zvuk budíku. Balkonové zábradlí za oknem do ložnice skřípalo. Přestože bydlela ve druhé řadě domů směrem od moře – což byla pro obyvatele malmöské čtvrti Västra hamnen podstatná drobnost –, našel si vítr cestu mezi budovami až k ní do bytu.

Eleni se vedle ní ve spánku zavrtěla. Tess chvíli zůstala ležet a hleděla do stropu. Zase v tom lítá. V noci se spolu znovu vyspaly.

Zvolna vstala. Než vylezla z postele, zadívala se Eleni na záda. Na její světle hnědou, hebkou, holou kůži.

Tess se příliš nechala unést zevnějškem. Začínalo být čím dál jasnější, jak málo si spolu mají co říct. Nikdy dřív netrávila tolik večerů prací a tréninkem, což byla skutečnost, na niž si Eleni často stěžovala. Tess ji přikryla a potichu vyklouzla ven. Na dveře zaškrábal Elenin pes, kříženec pudla jménem Chilli, a chtěl, aby ho pustily dovnitř. Tess otevřela, došla do kuchyně pustit kávovar a přitom za sebou na parketách slyšela, jak psík horlivě cupitá za ní.

Vložila do přístroje kapsli.

Při čištění zubů se začala sama se sebou dohadovat. Vždyť s Eleni nechce zůstávat a samoty se také nebojí. Tak proč se s ní prostě nerozejde? Proč jí dělá takové potíže vztah ukončit? Bylo to v příkrém rozporu s tím, jak sama sebe vnímala. Ona má přece potřebu vždycky uzavřít kruh.

S Angelou to bylo jiné. Přestože od rozchodu uplynul už rok a půl, děsila se pomyšlení, že to, co z jejich vztahu zbývalo, definitivně skončí. Došlo k tomu jednoho dne začátkem září. Angela jí tehdy vcelku bez varování oznámila, že je mezi nimi konec.

Tess si vzpomněla na to, co jí říkala psychoterapeutka. Aby nechala čokoládové vejce ležet volně na dlani. Protože co se stane, zeptala se, když člověk ruku sevře? Čokoláda mu proteče mezi prsty.

Angela však stejně odešla, otevřené dlani navzdory.

Tess chodila na terapii celý rok. Cvičila se v dovednosti, jak si v osobním životě stanovit hranice, protože se v tom podle terapeutčina názoru potřebovala zlepšit. Celý její život se přizpůsoboval Angeliným tužbám a přáním.

„Řekněte, až vám to bude připadat příliš blízko,“ vyzvala ji terapeutka, načež zvolna vykročila směrem k ní.

Nakonec se Tess zastavila těsně u ucha.

„Vám se nezdá, že už mě máte trochu moc blízko?“

„Ale ano,“ opáčila Tess udiveně.

„Tak to jste možná měla stanovit hranici trošičku dřív.“

Tess se s kartáčkem v puse zarazila. Že by ji pronásledovala potřeba potvrdit si vlastní hodnotu? Utěšit se po nezdaru a ukázat, že Angelu už hodila za hlavu? Patrně od všeho trochu.

Elenina touha po splynutí a přání všechno podnikat spolu dováděly Tess k šílenství. V okruhu svých lesbických kamarádek zažila až příliš často, že vztah ztroskotal, jakmile se z partnerek stala jakási dvojčata. Protože kdo by chtěl spát s vlastní sestrou?

S Angelou to bylo přesně naopak, ta byla vždy jednou nohou ze dveří a většinou na vlastní pěst. Každopádně spolu prožily sedm let a devět měsíců.

Tess si vypláchla ústa a zadívala se na vlastní odraz v zrcadle. V práci je z ní hvězda, zato v oblasti osobních vztahů by si žádný metál nevysloužila.

Zpoza dveří prosebně nakukoval Chilli a vrtěl přitom ocasem.

„To víš, že půjdeš se mnou.“

Tess zamířila ke skříni v ložnici pro běžecké oblečení. Eleni na ni rozespale mžourala.

„Čau, krásko, pojď sem,“ natáhla k ní ruce.

Elenino tělo rozehřáté spánkem ji vábilo a už podruhé během čtyřiadvaceti hodin se Tess svému rozhodnutí zpronevěřila.

Lehla si na Eleni a dala jí hluboký polibek. Nikdy se nesetkala s nikým tak tělesně zaměřeným, jako byla Eleni, která ji v posteli přímo zahrnovala něžnostmi. A právě tam, pod dekou, když spolu byly samy, fungoval jejich vztah úplně nejlépe. Respektive vůbec nějak fungoval. Protože v sexu jim to klapalo. S ohledem na to, jak chladný a mrtvý byl v tomto směru poslední rok jejího soužití s Angelou, měla pocit, že má dost co dohánět. S požitkem si vychutnávala, jak moc je Eleni vlhká, i její hlasitá vyvrcholení.

Poté se ale dostavoval pocit, že zneužívá situace. Eleni si totiž přála mnohem víc. Tess zpočátku doufala, že je to vzájemné a Eleni si také dokáže představit čistě tělesný vztah. Posléze ale začalo být čím dál zřejmější, že se mýlila.

S úsměvem položila Eleni prst na ústa. Sousedi o patro výš nepotřebují slyšet všechno.

O chvilku později už Tess otevřela domovní dveře a seběhla ze schodů. U branky ji náraz větru málem odhodil zpátky. Chilli se tiskl k zemi a poděšeně kňučel. Ve Västra hamnenu vždycky pěkně profukovalo, a teď navíc plnou silou udeřil hurikán Rut.

Na nábřeží nebyla ani noha. Vlny zprudka narážely na molo a rozbouřené moře hlasitě běsnilo. Bylo krátce po půl osmé ráno a nikomu se do vichřice nechtělo.

Vysoko nad ní se tyčila budova mrakodrapu Turning Torso. Od věžáku ve tvaru vývrtky se ozýval šum a hvízdání. Když se sem Tess loni na jaře po rozchodu přestěhovala a byla tu nová, měla zpočátku dojem, že k ní doléhá hlučení publika ze sportovního stadionu, než jí došlo, že takhle se Torsem prohání vítr.

Po nebi se k ní hrnula neklidná bouřková mračna, jejichž odraz se zrcadlil v Öresundském průlivu. Na obzoru se rýsovalo panorama Kodaně. Nebyl to úplně běžný pohled, protože nad vodou mezi oběma státy se obvykle převaloval hustý mlžný opar. Pro Tess představoval takový výhled svobodu. Těšilo ji mít jinou zemi natolik blízko, že na ni dohlédla z okna v ložnici.

Vyrazila do vichřice. Ale v takovém počasí byl běh čiré zoufalství, jediný metr jí připadal jako deset, a nakonec to musela vzdát. Ve zprávách zaslechla, že Rut během noci dosahovala v poryvech síly orkánu, přes třicet metrů za vteřinu. A nic nenasvědčovalo tomu, že by bouře měla slábnout. Podle očekávání měla naopak trvat několik dalších dnů, možná dokonce i zesilovat, a meteorologové měli s mapováním nepředvídatelného orkánu velké potíže. Byla vydána výzva, aby lidé nevycházeli z domu, a také varování, že během dne může docházet k uzavírání důležitých veřejných institucí.

Copak se to může vyhrotit ještě víc než teď? přemítala Tess, když se s námahou drala kupředu. Obešla roh domu a na volném prostranství se do ní opřel takový poryv větru, že ji málem porazil. Chilli byl ve vichru natažený jako špagát. Skleněná stěna vedle domu zaskřípěla. Tess vzhlédla a jen tak tak stihla Chilliho strhnout k sobě, než se na zem vysypala velká skleněná tabule. Na jedné z teras bouchala uvolněná vrátka a vzduchem okolo divoce poletovaly igelitové sáčky a smetí.

„Tohle je úplně na hlavu,“ prohodila k Chillimu. „Vždyť my stojíme.“

Přes řádění vichřice Tess najednou zaslechla slabý hlas a otočila se. O pár metrů dál se jakási starší paní tiskla k rozkývanému sloupu pouliční lampy.

„Nemůžu se hnout z místa.“

Na zemi vedle ní leželo převržené chodítko.

„Potřebujete pomoc?“ zavolala na ni Tess.

Mezi domy se vynořil muž a rozběhl se k ženě.

„Díky, to už zvládneme,“ odpověděla dáma, když nově příchozí, z něhož se vyklubal její syn, dorazil až k ní.

Za nimi šlapal cyklista na zeleném jízdním kole s vozíčkem, kde se k sobě choulili dva malí chlapci. Kolo se navzdory jeho snažení ani nehnulo.

Tess začala bzučet kapsa u bundy. S velkou námahou se jí podařilo vytáhnout telefon, načež ho obemkla rukou ve snaze odstínit zvuky vichru a přijala hovor.

„Znovu udeřil,“ oznámil jí krátce Jöns. „Před hodinou, ve velké vile v ulici Scaniagatan v Bellevue. Doma matka s dospívající dcerou. Ženu několikrát znásilnil, ale přežila to.“

Když Tess zavěsila, obrátila se a zadívala se dolů k Ribersborgsstrandenu. Na druhé straně leželo nábřeží Bellevue, nejhonosnější vilová čtvrť v Malmö plná výstavních rezidencí.

Zaútočil jen pár kilometrů od jejího vlastního domu, zatímco ona ležela v posteli a spala.

Kolem krku měl muž růžovou šálu se třpytivým zlatavým vzorkem, nedbale přehozenou přes černé manšestrové sako. Tess ho v duchu viděla jako postaršího, zachmuřeného chlapíka s plnovousem, ale dánský profilovač Carsten Morris byl drobný střízlík s vlídnýma hnědýma očima a mnohem mladší, než si Tess představovala. Vybavila si, že vlastně nikdy neměla v ruce žádnou jeho fotografii.

Carsten Morris, povoláním psychiatr, sestavoval profily pachatelů pro dánskou policii už více než deset let, ale držel se v ústraní a očím veřejnosti zůstával skryt. Psychologické profily pomáhaly vyšetřovatelům jednak zúžit okruh podezřelých a částečně také objasňovaly jejich chování. Postup pachatele, takzvaný modus operandi, volba zbraně, místo činu, denní doba i oběť, o dotyčném leccos napověděly. Carstenu Morrisovi se několikrát podařilo označit správného pachatele. Zda však odpovídal jeho profil násilníka z Valby, zatím nebylo možné říct.

„Koukni na tu šálu,“ pošeptala jí Marie. „Co nám to sem z tý Kristiánie posílají za případ?“

Policejní asistent Adam Wikman si pospíšil, aby se známému profilovači představil.

„Ježíši,“ zakroutila Marie hlavou.

Po posledním znásilnění se na policejním ředitelství v Malmö jelo na plné obrátky. Lidé pobíhali mezi kancelářemi sem a tam. Znásilněná z Bellevue byla převezena do nemocnice, kde se ji v průběhu dne pokusí vyslechnout jedna z členek Makkonenova týmu.

Tess vešla do zasedací místnosti, kde ji čekala první porada s Carstenem Morrisem a dalšími vyšetřovateli. Rafaela Cruzová z Makkonenova týmu už tam seděla, zatímco Makkonen sám byl na jiném jednání.

„Určitě jste tu správně?“ prohodila při pohledu na Rafaelu Marie.

„Už to tak bude.“

Svalnatá, vysoká policistka k ní ani nezvedla oči. Tess občas vrtalo hlavou, jestli to Rafaela nedělá schválně. Přehlíží Marii, jako by byla vzduch, jen proto, aby ji vyprovokovala. V tom případě měla úspěch, protože Marie jí to spolkla i s navijákem pokaždé, když se spolu ocitly v jedné místnosti.

O několik minut později se objevil Lundberg s Carstenem v patách. Pokynul jim na pozdrav a posadil se. Vzápětí si to však rozmyslel a znovu vstal.

„Asi jsme se ještě všichni vzájemně nepředstavili.“

Natáhl se přes stůl a začal si se všemi potřásat rukou.

„Lundberg.“

„A křestní?“

„Prostě Lundberg.“

Tess s Marií si vyměnily pohled. Lundbergovi nikdy nikdo neřekl jinak než příjmením, Tess si jeho křestní jméno dokonce ani nepamatovala. Vlastně toho o starším kolegovi vůbec moc nevěděla. Tedy kromě toho, že je to ostřílený harcovník a vysoce morální člověk s kupou vnoučat, která podle všeho po pracovní době tvořila hlavní oblast jeho zájmu. A sám vypadal s takovým rozdělením soukromí a profesionálního života na sklonku kariéry spokojený.

Tess přistrčila ostatním termosku s kávou, ale Morris odmítavě zvedl ruku. Pak si třesoucími se prsty vložil do hrnku před sebou čajový sáček. Most zůstal ráno ještě několik hodin otevřený pro vlakový provoz, takže se mu podařilo dostat se do Malmö. Nezdálo se ovšem, že by měl něco na srdci. Tess tedy zahájila poradu.

„Rozumíte švédsky dobře?“ zeptala se.

Nepřipadalo jí to totiž samozřejmé. V rozporu s obecným míněním se Dánové a Skåňané zdaleka pokaždé tak snadno nedorozumí.

„Má matka je Švédka, takže jsem vyrůstal v dvoujazyčném prostředí. V Dánsku ovšem samozřejmě mluvím dánsky,“ poznamenal tiše a hnědé oči se vlídně usmály.

„To máme kliku,“ utrousila Marie a úsměv opětovala. „Tady v baráku je už tak dost velkej chaos.“

Carsten Morris vytáhl krabičku s čínskými meditačními koulemi, které o sebe při převalování v ruce klapaly.

„Vaše oddělení odložených případů je kvalitní,“ řekl tiše. „Zpráva o úspěšném vyřešení té dávné vraždy na hřbitově se donesla až k nám. Stal se z toho jakýsi vzorový případ, jak by policie měla s pomníčky nakládat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odložené případy: Nezvěstná.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.