Copyright © Dalibor Vácha, 2020

Cover © Karel Kárász, 2020

Photos © archiv autora, ČsOL, 2020

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2020

ISBN 978-80-7557-983-6 (print)

ISBN 978-80-7557-984-3 (ePub)

ISBN 978-80-7557-985-0 (mobi)

ISBN 978-80-7557-986-7 (pdf)

Úvod do tématu

Tato kniha zahrnuje období necelých dvou let již po konci první světové války, kdy se českoslovenští dobrovolci konečně dostávali z občanskou válkou rozvráceného Ruska zase domů, do nově vzniklého Československa, na jehož vzniku měli oni sami lví podíl. Nejdříve je dobré se podívat na cestu, která vedla k vladivostockým molům, ale také k několika tisícům hrobů roztroušených od hranic Haliče na západě až právě po dálněvýchodní ruský přístav. Nyní dobrovolcům říkáme legionáři, ale jim se to zpočátku hrubě nelíbilo, považovali to označení za urážku v návaznosti na obraz francouzských cizineckých legionářů jako zločinců a hrdlořezů. V následující knize budou oba výrazy používány jako plně synonymní.

První česká vojenská dobrovolnická formace v Rusku vznikla v létě 1914 nedlouho po vypuknutí světové války. Jejím účelem bylo ukázat carskému režimu, že Češi (případně Slováci) usedlí v Rusku nejsou nepřátelé, ale spíše věrní spojenci. Tzv. Česká družina, formálně plánovaná jako slabší, nepravidelný prapor, neměla nikdy nastoupit na frontu jako řadový útvar. Za její úkol se považoval doprovod vítězných carských vojsk při vstupu na území historických českých zemí a Slovenska a propaganda a koordinace protihabsburských aktivit s místním obyvatelstvem. Motivací pro vstup do České družiny mohl být například také fakt, že jedinec tímto krokem manifestoval svou nehynoucí věrnost carskému režimu a nebyl tak pokládán (on ani jeho rodina) za nepřátelského cizince, kterým carská policie zabavovala majetky a které deportovala do vzdálených končin říše.

Dobrovolníci přicházeli tedy z rodin usedlých v ruském impériu třeba již v druhé generaci a současně také z řad Čechů a Slováků (kterých zpočátku bylo v Družině minimum), kteří do Ruska odcestovali těsně před válkou za prací a rozhodli se nevyslyšet povolávacího rozkazu, který je z Rakouska obvykle dostihl – pracovně je lze označovat jako Nové Čechy. Stali se tak velezrádci dle regule rakouských úřadů a zákonů, což ještě zhoršili dobrovolným se oděním do ruské carské uniformy. Neslo to s sebou několik problémů. Samotní Rusové (hlavně generální štáb a část politické reprezentace) se na takové vojáky dívali s podezřením a současně pro ně neexistovala možnost nechat se v boji zajmout – byli by okamžitě popraveni, což se v některých krajních případech také stalo. Mezi nejznámější dobrovolce z této skupiny tzv. Nových Čechů patřili budoucí plukovník Josef Švec, Stanislav Čeček, Jan Syrový, Antonín Číla nebo Matěj Němec (mimochodem všechno budoucí českoslovenští generálové).

Hned zpočátku se v České družině založené ve staroslavném Kyjevě stalo mnoho nepředpokládaných věcí. Dobrovolníků bylo tolik, že roty se nakonec nepostavily pouze dvě, ale hned čtyři. A pravda, ruské voje do Čech nikdy nedošly, tudíž Česká družina se na východních frontách uchytila jako formace průzkumná a propagandistická. Česká družina působila roztříštěna do samostatných oddílů (někdy jen v počtu desítky mužů) na mnoha místech všech front, obvykle jako rozvědčické formace podřízené přímo štábům ruských divizí nebo dokonce armádních sborů. Vyznamenala se při přepadech nepřítele, při získávání zajatců či přeběhlíků a při monitorování nepřátelských pozic. Její členové byli častými příjemci (i vysokých) carských vyznamenání, posunovali se nahoru v hodnostech a přejímali též velení čet a rot České družiny, které dle propozic ruské stavky – generálního štábu – na počátku obsazovali téměř výhradně ruští důstojníci. Již v první fázi války a existence České družiny, tedy v letech 1914–1916, se objevila jména mužů, která si stojí za to zapamatovat nejen pro dějiny legií v Rusku, ale pro dějiny celého československého dvacátého století. Byl to kromě výše uvedených například neblaze proslulý „hrobař“ strany sociálně demokratické Zdeněk Fierlinger.

Propagandisticky skvěle zúročené úspěchy České družiny vedly k povolení jejího přetvoření na střelecký pluk, kdy přes odpor části ruských vojenských úřadů došlo k velmi omezenému náboru mezi zajatci c. a k. armády, kterých do nitra ruské říše proudily desetitisíce a statisíce. Nábor však směl probíhat pouze v přifrontovém území, kdy většina oslovených zajatců, která za sebou měla nedávný traumatizující zážitek boje a zajetí, odmítla. Československý střelecký pluk vznikl 2. února 1916, a i přes jistou nepřízeň části ruského velení a úřadů přicházeli další dobrovolníci. Změnil se sice název čs. jednotky v Rusku, ale její úkoly zůstaly stejné. Pluk opět nepůsobil na frontě jako kompaktní formace, jeho roty, půlroty a čety cestovaly po frontě s rolí rozvědčíků a propagandistů. Vojáci, poddůstojníci a také čeští důstojníci nového pluku patřili k velmi často vyznamenávaným mužům na východní frontě a jejich jména se nezřídka objevovala v pochvalných hlášeních ruského generálního štábu.

Příslušníci 3. roty 1. čs. střeleckého pluku v pozicích u Zborova krátce před bojem

Vzhledem k počtu nových dobrovolníků vznikla 17. dubna 1916 Československá střelecká brigáda, o necelý měsíc později zahrnovala struktura brigády dva střelecké pluky. Tím rozšiřování nekončilo, dne 15. března 1917 byl ustanoven z III. praporu 1. československého střeleckého pluku 3. československý pluk Jana Žižky z Trocnova. Ale to se již ruská carská říše hroutila pod váhou svojí a také pod váhou první ze série revolucí v Rusku.

Nové formace potřebovaly více mužstva, poddůstojníků i důstojníků. Ruská vůle povolit neomezený nábor mezi zajatci však stále nebyla dostatečná. Brigáda se poprvé jako celek sešla nedaleko Jezerné na konci června 1917, neboť se dobrovolně přihlásila do tzv. revoluční ruské ofenzivy, jejímž úkolem bylo ukázat západním spojencům, že únorová revoluce nevyřadila Rusko z protiněmeckého a protirakouského ozbrojeného tábora. Čechoslováci se ocitli na méně důležitém úseku fronty, nicméně zůstává dějinným paradoxem, že jejich agresivní nálet na převážně rakousko-uherské pozice u Zborova byl jedním z mála, nebo snad jediným úspěchem celé revoluční Kerenského ofenzivy. Ofenziva neztroskotala ani tak na nepřátelské obraně jako na pokročilém rozkladu samotných ruských vojsk, kde demoralizace, dezerce a všeobecný chaos dosahovaly těžko představitelných a rozhodně nezvládnutelných proporcí.

Po vítězné bitvě u Zborova (2. července 1917) se však povedlo svolení ruských úřadů sehnat a brigáda narostla až do velikosti armádního sboru o dvou divizích. Divize se stavěly na Ukrajině nepříliš daleko od Kyjeva, který se stále považoval za centrum československé politické a vojenské akce v Rusku a byl vlastní kolébkou celého zahraničního osvobozeneckého hnutí. Obě divize se povedlo vycvičit a vystrojit například i z rozpadajících se skladů carské říše v blízkosti nepevné nebo hroutící se protiněmecké a protirakouské fronty. Divize disponovaly týlními oddíly včetně vozatajských, intendantských, ženijních, dělostřeleckých nebo zdravotnických.

Zatímco po bolševickém převratu z podzimu 1917 se dařilo Čechoslovákům v Rusku s vypětím sil držet přibližnou neutralitu, vpád vojsk Ústředních mocností na Ukrajinu z jara 1918 je vyslal na skutečnou cestu nejdříve napříč Ruskem, a nakonec okolo celého světa. U Bachmače se poprvé a naposledy na nedlouhou dobu postavili bok po boku čs. dobrovolci a rudogvardějci proti německým silám, které pronikaly k tomuto dopravnímu uzlu. Čechoslováci po několika dnech obranných bojů nasedli na desítky vlaků a vyrazili směrem na Kursk a pak ještě hlouběji do nitra rozpadající se ruské říše.

V květnu 1918 se už množily konflikty mezi Čechoslováky a ruskými bolševiky podél tratí, jimiž Čechoslováci cestovali do Vladivostoku, kde podle Masarykem schváleného plánu měli nasednout na zaoceánská plavidla a přesunout se na západní frontu do Francie. V úvodním střetu hráli nemalou roli čeští bolševici, kteří tlačili na dobrovolce, aby vstupovali do rudých gard, neopouštěli Rusko, a zároveň tito čeští bolševici předkládali svým ruským nadřízeným zcela nerealistické plány a odhady bouřících nálad v čs. armádním sboru. Slibovali, že tisíce dobře vycvičených a zkušených československých válečníků rádo vstoupí do rudých služeb a na jejich bodácích přinese revoluce celému Rusku svobodu. Cesta po ruských železnicích byla pomalá, obtížná, plná sporů a provokací. Verbální spory rychle přerostly do střetů fyzických.

Výsledkem řady krvavých konfliktů bylo vypuknutí regulérní války mezi sověty a legiemi. V průběhu léta 1918 se povedlo Čechoslovákům obsadit neuvěřitelné množství velkých i menších měst podél celé transsibiřské magistrály.1 Ohromné vzepětí sil však nebylo v konečném důsledku podpořeno ani místními protibolševickými (těžko někdy říkat demokratickými) ruskými silami, ani slibovanou, nebo spíše vysněnou masivní spojeneckou vojenskou intervencí. Zářným případem je obsazení povolžského velkoměsta Kazaň, kde vojáci 1. československého střeleckého pluku mimo jiné zabrali ruský státní zlatý poklad, o jehož osudu se dodnes (dosti zbytečně) vedou v jistých kruzích spory. Kazaň padla do rukou Čechoslováků pod velením budoucího smutného hrdiny poručíka Josefa Jiřího Švece, nicméně bez pomoci ruských proti-bolševických sil nebylo možno město udržet. Vždyť sám architekt Rudé armády Lev Davidovič Trockij dorazil na protičeskou frontu a mobilizoval tím směrem veškeré dostupné zdroje. Obsazení Kazaně bylo symbolicky „kovbojskou“ akcí prvního pluku (zpočátku mu velel ruský velitel), která zřejmě narušila další plány v povodí ruského veletoku.

Po ústupu z Kazaně se rozpadá celá povolžská fronta a následkem je sebevražda Josefa Jiřího Švece, povýšeného na plukovníka a jmenovaného velitelem 1. čs. divize, na železniční stanici v Aksakovu v jeho velitelském vagonu (příznačné místo pro pobyt Čechoslováků v Rusku!). Plukovník Švec neviděl východiska ze situace, kdy na jednu stranu na něj tlačili nadřízení, aby plnil rozkazy, a na druhé straně stáli jeho podřízení, kteří dále odmítali bojovat, dokonce vystoupit z ešelonů a přesunout se do kamenných kasáren. Symbolické je, že k sebevraždě shodou náhod došlo téměř v předvečer dne, který jsme si navykli vnímat jako počátek existence samostatného Československa. Švecova sebevražda více než příčinou byla symptomem krize, která musela zákonitě přijít. Jeho pohřeb se konal právě 28. října 1918.

Na konci roku 1918 zažili Čechoslováci v Rusku již nejednu porážku na bitevním poli, odmítali bojovat, a hlavně chtěli domů, vždyť 28. října 1918 byl vyhlášen samostatný stát Československo, pro nějž tolik obětovali. Současně velmi intenzivně sledovali napjatou situaci okolo mladé republiky, která válčila se separatistickými německými enklávami, posléze s Polskem a Maďarskem. Nicméně potřeba politického kapitálu, vždy nejlépe podpořeného silou bodáků, zapříčinila, že namísto odjezdu domů byli tito vyčerpaní válečníci odesláni na transsibiřskou magistrálu, kterou měli strážit před vzmáhající se mocí bolševických i nebolševických partyzánských bojůvek. Legionáři tak byli vynikajícím argumentem pro československé vyjednavače ve Versailles, kde se utvářela nová podoba poválečné Evropy.

Brutální, únavná malá válka v tajze a jejím náročném terénu devastovala nejen fyzické zdraví dobrovolců. Na jaře 1919 situace hrozila otevřenou vzpourou, někteří legionáři přirovnávají tu dobu k bitvě u Lipan, která se tedy v Rusku, konkrétně v Irkutsku mezi dvěma znepřátelenými tábory legionářů jen náhodou neopakovala.2 Úpadek morálky a disciplíny v celém vojsku je těžko oddiskutovatelný. Není divu, někteří z dobrovolců bojovali od léta 1914 a všem se jejich sen splnil už v říjnu 1918. Je obvyklé, ale nepřesné v tomto kontextu hovořit o tzv. „bolševické nákaze“, jak konali například Rudolf Medek a další za první republiky. Rozčarování, únava a vztek s občasným využitím bolševické terminologie nejsou skutečným bolševismem. A nyní nastupuje téma této, knihy. Vlastně její první kapitoly. V lednu 1919 se totiž vypravuje do Evropy první transport československých legionářů z Ruska, a jak čtenář záhy pochopí, nejednalo se o transport zcela obyčejný. Velká část vojáků však bojovala na Sibiři ještě po celý rok 1919 a pomalu se přesunovala směrem k Vladivostoku.

Nejsilnějším impulzem zrychlení československé evakuace z transsibiřské magistrály do Přímoří byl rozpad kolčakovského režimu. Admirál Alexandr Vasiljevič Kolčak se v listopadu 1918 stal tzv. vrchním vladařem Ruska, přesněji jeho sibiřské a dálněvýchodní části. Jeho ne úplně rozhodný boj proti sílícím bolševikům však podkopávalo korupčnictví a další nepřekonatelné problémy ruského bělogvardějského světa. V polovině listopadu 1919 se kolčakovský sen o porážce rudých zcela rozplynul pádem hlavního města Omsk a každý už bojoval jen za sebe a svoje vlastní přežití.

Kniha volně navazuje na dva svazky dotýkající se dějin každodennosti československých legionářů, které vyšly v Nakladatelství Epocha v minulých letech^3 a je součástí dlouholetého badatelského zájmu autora. Naší výhodou je, že pramenná základna k tématu je ohromná, a současně je to vlastně nevýhodou, neboť je v tom ohledu zcela nepřehledná. To je však potíží většiny, možná všech témat moderních dějin, nejen těch válečných a konkrétně legionářských. Při konstruování textu bylo využito množství pramenů převážně osobní provenience – deníků a pamětí. Mnoho z nich vydala v nedávných letech Epocha při plodné spolupráci s Československou obcí legionářskou, která nejviditelněji udržuje tradici odkazu (nejen) prvoválečného domácího, a zejména zahraničního odboje.

Mezi legionáři, kteří budou patřit mezi naše průvodce cestou dobrovolců do vlasti, jsou zejména František Krejčí (transport na lodi Sheridan),4 Čeněk Klos (transport na lodi Roma),5 Jindřich Bejl,6 Metoděj Pleský^7 a Karel Svoboda^8 (všichni tři v transportu na lodi America), Rudolf Tomaštík (transport na lodi Madawaska),9 Bohuslav Suchánek (transport na lodi Tras-os-Montes),10 můj oblíbený Karel Fibich (transport na lodi Liverpool Maru, oblíbený už jen z toho důvodu, že jeho beletrizovaný deník/kronika byl jedním z prvních, které jsem kdy četl),11 literárně i redakčně plodný Adolf Zeman (transport na lodi America),12 Miloš Sum (transport na lodi Ixion a následně z Kanady na lodi Belgic),13 nebo Vladimír Roubal^14 a Václav Kaplický^15 (oba na svrchovaně zajímavém transportu na lodi Mount Vernon, o kterém dokonce vznikla divadelní hra za autorské spolupráce legionářského, prvorepublikového i poválečného herce Zdeňka Štěpánka^16).

Hned zpočátku lze podotknout, že mnoho následně popisovaných událostí je zkresleno skutečností, že k jejich rekonstrukci bylo použito téměř výhradně pramenů osobní provenience. Však právě osobní nebo individuální pohled na věc je kladnou i zápornou stránkou rozhodnutí soustředit se právě na tento typ pramenů. „Musím zde podotknout, že dojmy jednotlivce při cestování jsou velmi individuální, neboť často i mezi námi, tedy mezi těmi, kteří přece viděli jedno a to samé za stejných okolností a v stejné době, nebyly názory a dojmy stejné, často i protichůdné, takže bývaly z toho pohnutlivé debaty a tvrdošíjné hádky, neboť každý holt chtěl mít recht,“17 napsal L. Černov trefně.

Velmi pateticky se vyjadřuje k legionářské cestě z Ruska do vlasti pilný Adolf Zeman, editor jednoho z nejvýznačnějšího meziválečného díla týkajícího se sběru legionářských vzpomínek – pětisvazkových Cest odboje. Následující řádky pocházejí z posledního svazku a dobře se hodí i do této knihy, která vychází sto let po popisovaných událostech: „Čtenářům […] otevrou se výhledy do neznámých končin a tropických krajů, kam před válkou se dostal jen zřídka který Čech. Budou čísti a sledovati obrazy ze zajímavých krajů Dalekého východu, Kamčatky i čarovného Japanu, poznají krásy a velebnost Tichého a Atlantického oceánu, pojedou v duchu s našimi legiemi napříč Amerikou i kolem Asie, zajedou do nitra Ceylonu, Indie a Egypta, aby je konečně provázeli Suezským kanálem do Středozemního moře a modrou Adrií k Terstu, odkud je již do naší vlasti jen krok. Budou účastni nejdobrodružnější cesty kolem světa, jaká se kdy v historii udála.“18

Z Ruska pryč

První zdravotnické transporty

V průběhu posledních dvou měsíců roku 1918 se zintenzivnily lékařské prohlídky mužstva ve větších československých posádkách ve velkoměstech jako byl Irkutsk nebo Omsk a zároveň v malých městečkách, vesnicích, případně tzv. razjezdech, všude, kdy byli Čechoslováci připraveni chránit a bránit transsibiřskou magistrálu.

Kromě tzv. přestárlých legionářů – nejvíce se jako hranice určovalo padesát let věku, později čtyřicet – byli k evakuaci naznačeni muži trpící různými chorobami (tuberkulóza, vážný revmatismus, cukrovka, duševní nemoci a poškození) a následky zranění (amputace končetin, zranění hlavy, ztráty zraku, sluchu atp.). Podkladem ke zdravotnickým transportům domů byl rozkaz č. 401 generála Milana Rastislava Štefánika ze dne 5. ledna 1918: „Invalidé, ranění a nemocní důstojníci a vojíni mají býti dopraveni do hlubokého týlu, případně do vlasti.“19 Hned následujícího dne byla vydána zpřesňují instrukce ke Štefánikovu rozkazu, v níž se rozšiřovala působnost rozkazu na všechny dobrovolce starší padesáti let (nebyla nutná lékařská prohlídka) a na dobrovolce starší čtyřiceti dvou let v případě, že je uznal k evakuaci lékař. Doplňkem bylo ustanovení, že evakuovány mohou být také ženy a děti vojáků, případně nemajetní „kolonisté“ (tedy emigranti) s rodinami.20

V jedné publikaci, která je proklamována jako humoristická, nicméně obsahuje nemálo seriózních pasáží, pojednávající o transportu na Archeru, je k nalezení úryvek dobře vystihující potíže převozu zdravotně postižených legionářů, konkrétně při připlutí do San Diega: „Pouze naši invalidé a nemocní nemohli se s námi radovati pohledem na neznámé břehy pevniny, ostrovy s radiovými stanicemi, majáky, lodě, rybářské bárky, museli zůstat v dusném podpalubí v lazaretě, kde jim pečlivá sestra ‚miloserdia‘ a svědomitý lodní lékař Čech americký Dr. Sedláček, a můj spoluredaktor br. Ryšavý aj. pečlivou obsluhou poněkud zmírňovali jejich neblahý osud, který jim nedopřál vrátiti se domů z těch bojů zdravými, nezraněnými, mnohý nechal na té ‚Sibiři bílé‘ ruku nebo nohu, kterou obětoval na oltář vlasti.“21 Velitel druhého zdravotnického transportu František Vondráček psal o začátku jejich plavby a potížích se značnou hořkostí: „Popisovati, jak jsme se zařizovali, nebo psáti o tom, jak bratři, umístění pod palubou, žili v prvních dnech jízdy na lodi, znamenalo by vypisovati všechny scény, jež naprosto nebyly pro mne jako velitele příjemné. Na mne a na mého pomocníka, který celý den se ani nezastavil, svalovali hned ti, hned zase jiní vinu. Na lodi ovšem nemůžeme náležitě umístiti všech bratrů, aby měli úplné pohodlí. Poněvadž lékaři už z počátku chybili, že neprohlédli náležitě všech bratrů, leželi první dny na postelích, jež byly na lodi k dispozici celkem zdraví bratři, a invalidé s protézami musili namnoze ležeti ve věšalkách, do nichž jen s velikou námahou se vyškrábali.“22

První transport invalidních legionářů opustil Vladivostok 15. ledna 1919 na palubě lodi Roma plující pod italskou vlajkou. Transport sestával ze 139 mužů a velel mu poručík Jirásek (příjezd do Neapole 10. března 1919). První vlna transportů s invalidními, nemocnými nebo „přestárlými“ legionáři zahrnovala dvanáct položek. Druhým plavidlem této vlny byl Madras, jenž se rozloučil s Ruskem 14. února 1919, zde vyrazilo k domovu již 450 mužů a velel jim major František Vondráček, který po sobě zanechal knižně vydané vzpomínky/deník (příjezd do Neapole 13. března 1919).23 Následoval Sheridan (14. dubna 1919, 100 mužů, příjezd do Brestu 7. července 1919), Nanking (15. června 1919, 1030 mužů, příjezd do Brestu 31. července 1917), Archer (24. června 1919, 1900 osob, příjezd do Brestu 15. srpna 1919), Liverpool Maru (9. července 1919, asi 600 lidí, příjezd do Marseille 12. září 1919), Meinam (4. srpna 1919, 400 mužů, příjezd do Marseille 10. října 1919), Heffron (13. srpna 1919, 880 mužů, příjezd do Terstu 17. prosince 1919), Karatchi Maru (3. října 1919, asi 1000 mužů, příjezd do Terstu 27. listopadu 1919), Capetown Maru (27. října 1919, asi 1100 mužů, příjezd do Marseille 16. prosince 1919), Italy Maru (22. listopadu 1919, asi 980 mužů, příjezd do Terstu 6. ledna 1920) a konečně Scotland Maru (25. listopadu 1919, zhruba 940 mužů, příjezd do Terstu 8. ledna 1920).

Na lodi Heffron se plavily dva legionářské transporty

Řádné transporty a jejich trasy

Dalších dvacet dva (možná dvacet tři?) transportů následovalo na konci roku 1919 a během roku 1920. Možným třiadvacátým transportem legií je totiž jejich vlastní plavidlo Legie, které však vezlo do Evropy převážně zboží a materiál, vojáků jen necelých devadesát.

Jako první řadový (celkově třináctý) transport se počítá Yonan Maru (velitel transportu podplukovník Karel Kutlvašr) s částí 1. střeleckého pluku Jana Husi (asi 1040 mužů), který vyrazil z Vladivostoku 9. prosince 1919 a do Terstu dorazil 27. ledna 1920. Někdy se uvádí, že první pluk odjížděl do vlasti za zásluhy, neb se v něm nacházela většina veteránů, která do čs. vojska vstoupila ještě před začátkem roku 1918. Druhá část 1. pluku (asi 1640 mužů) vyjela za Yonan Maru na Tras-os-Montes 18. prosince 1919 (velitel podplukovník Vojtěch Klecanda, do Terstu dorazili 2. února 1920) a třetí na Štědrý den roku 1919 Shunko Maru s asi 1000 lidí. Muži na Shunko Maru brali odjezd docela logicky jako ten nejlepší vánoční dárek. Do Terstu dorazili 12. února 1920.

Následovala loď Hvah Yih (do roku 1917 rakouská Silesia) 10. ledna 1920 s částmi 2. střeleckého pluku Jiřího z Poděbrad (1130 mužů, příjezd do Terstu 26. února 1920).

Transportní loď US Army Madawaska

Dne 13. února 1920 opustil Vladivostok Nižnij Novgorod (velitel podplukovník Antonín Hasal, zhruba 700 mužů) s druhou částí 2. střeleckého pluku, do Terstu připlul 26. února 1920. Dne 28. února 1920 vyplul také transport na Sheridanu pod velením podplukovníka Miloše Žáka (cca 1950 mužů z 1. divize Husitské a 2. střeleckého pluku) a 8. dubna již kotvil v Terstu.

V březnu 1920 odplula pouze jediná loď Madawaska (12. března) s velitelem podplukovníkem Matějem Němcem (2. střelecký pluk, část 3. střeleckého pluku Jana Žižky z Trocnova, celkem přibližně 2200 mužů, do Terstu doplula 16. dubna 1920).

V dubnu 1920 potom 13. dubna proslulý 20. transport na Mount Vernon (velitel major Josef Čejka) s částmi 3. pluku, dělostřelci, čs. nemocnicí a tzv. sbornými rotami, což byli muži původně internovaní v Gornostaji (viz dále), případně členové pracovních a trestních útvarů (celkem asi 3000 mužů). Zvláštností transportu byla přítomnost zhruba sedmi stovek rakouských, maďarských a německých válečných zajatců doprovázených strážním oddílem US Army. Transport se dostal do Terstu 6. června 1920. Dne 15. dubna 1920 vyplul Titan (velitel kapitán František Holan) s úředníky, symfonickým orchestrem a letci (asi 1300 mužů dohromady, příjezd do Terstu 4. června 1920). V dubnu odjela ještě America (23. dubna 1920) s velitelem plukovníkem Josefem Kroutilem, 4. střeleckým plukem Prokopa Velikého, 5. střeleckým plukem Tomáše Garrigue Masaryka, dělostřelci a čs. nemocnicí číslo jedna. Transport na Americe patřil k těm největším, celkem asi 6000 evakuovaných (v Terstu zakotvil 7. června 1920). President Grant s transportem vedeným plukovníkem Bohuslavem Dimitrijem Všetičkou zvedl kotvy 27. dubna 1920, zahrnoval 6. střelecký pluk Hanácký, dělostřelce (mimo jiné 2. pluk lehkého dělostřelectva), čs. nemocnici číslo 4 a armádní štáb včetně jeho velitele generála Jana Syrového (dohromady asi 5300 mužů, zakotvil v Terstu 12. června 1920).

V květnu se pokračovalo lodí Crook (velitel transportu plukovník Hugo Vojta, odjezd 19. května 1920, v Terstu 4. července 1920) s dělostřelci (například 2. těžký dělostřelecký divizion), vozatajci 2. divize, osádkou obrněného vlaku Orlík, opět sbornou rotou nebo třeba sborovým soudem (cca 1250 mužů). Hned následujícího dne (20. května 1920) pozdě odpoledne vyráží na cestu kolem světa Keemun s dělostřelci, vlakovými, automobilními dílnami, strážní rotou a Informačně osvětovým odborem (asi 1000 lidí, v Terstu 8. července 1920). Dne 23. května 1920 odejel Ixion (velitelé plukovník Josef Boris Vuchterle a plukovník Josef Váňa) se 7. střeleckým plukem Tatranským, úderným praporem a Kulikovského jízdní baterií (necelých 2000 mužů, příjezd do Cuxhaven 17. července 1920). V květnu odejel ještě Sherman (24. května 1920) pod velením plukovníka Jaroslava Červinky mladšího s 2. jízdním plukem Sibiřským, osádkou zdravotního vlaku č. 5 a opět sborné roty, tentokrát označené číslem 17 (asi 2850 mužů, v Terstu 3. července 1920).

Květnové transporty byly následovány prvním červnovým parníkem Edellyn (1. června 1920) pod velením podplukovníka Antonína Číly s 10. střeleckým plukem Jana Sladkého Koziny, telefonisty a třeba 18. sbornou rotou (asi 2000 lidí, dorazil 6. srpna 1920 do Terstu). Následně odplul M. S. Dollar z 6. června 1920 pod velením podplukovníka Jaroslava Mikuláše Nováka s 8. střeleckým plukem Slezským, 1. jízdním plukem Jana Jiskry z Brandýsa a technické roty (přibližně 3300 mužů, příjezd do Cuxhaven 20. července 1920). Třetí červnový byl Teucer ze 7. června 1920 (velitel major Oldřich Zemek), na jeho palubě domů vyrazil 11. střelecký pluk Františka Palackého a jiné formace. Teucer doplul do Terstu 28. července 1920 a vezl asi 1200 mužů. Čtvrtý jel Protesilaus (8. června 1920), kde legionářskému kontingentu velel plukovník Josef Petřík; kontingent se skládal z 9. střeleckého pluku Karla Havlíčka Borovského, štábu dělostřelectva 3. divize, 3. lehkého dělostřeleckého pluku a 3. těžkého divizionu (2700 osob, příjezd do Cuxhaven 1. srpna 1920). Dne 22. června 1920 velí podplukovník Ladislav Kvapil 32. transportu na parníku Thomas s muničním divizionem, technickou rotou, dopravní rotou, vozatajstvem 3. divize a dalšími formacemi (téměř 1800 mužů, příjezd do Terstu 8. srpna 1920).

V červenci odjíždí Logan (21. července 1920) skládající se z 12. střeleckého pluku Milana Rastislava Štefánika, redakce Československého deníku, který vycházel téměř do poslední chvíle (zhruba 1800 vojáků a důstojníků, příjezd do Terstu 9. září 1920).

V srpnu pak Himalaya (3. srpna 1920) sestávající se z pouze 47 mužů, která přistála v Gruži 10. září 1920. Huntsend jede o čtyři dny později 7. srpna 1920 s tisícem mužů, aby přistál v Terstu 1. října 1920. Dne 24. srpna 1920 se vydává na svou druhou cestu s Čechoslováky President Grant (asi 1950 mužů) a do Terstu přijíždí 13. října 1920. Za „vložený“ transport lze považovat 70–90 mužů na palubě lodi Legie zakoupené legionářskou bankou, ta však nebyla primárně použita pro transport mužstva, ale k převozu zakoupených obchodních komodit. Loď Legie je zajímavý případ vlastní investice československých legionářů: „Loď ‚Legie‘, koupená za peníze vojáků, plující pod československým kapitánem s československou posádkou, je novým důkazem hospodářské zdatnosti našeho národa a státu. K charakteristice uvádím: Naši loď nechtěla pojistiti žádná pojišťovací společnost, že prý neznají žádných československých kapitánů, ani posádek a neznají jich spolehlivosti. A když konečně ji chtěly pojistiti, tedy za nepřijatelných podmínek. Jeli jsme tedy až do Singapuru bez pojištění – a tam nás stihl kabel [kabelogram – pozn. D.V.], že po této zkoušce nás pojistí za obvyklých podmínek.“24

Posledním transportem je potom Heffron opouštějící Vladivostok 2. září 1920 a zahrnující asi 720 mužů, který s historicky příznačnou ironií doplul do Evropy 11. listopadu 1920, na den přesně dva roky po skončení první světové války.

Dvanáct z výše uvedených lodí bylo najato československou Centrokomisí, například Liverpool Maru nebo Nižnyj Novgorod. Raše uvádí, že svépomocí si vojsko zařídilo odvoz 22 % mužů, Američané 53 % a Britové zbývajících 25 %. V odpovědi na předpokládanou otázku, jak se dařilo Centrokomisi shánět finance na najímání plavidel, odpovídá samozřejmě osoba nejpovolanější, Rudolf Raše, který tvrdí, že francouzské úřady (jinak podporující finančně čs. vojsko v Rusku) nehodlaly poskytovat peníze k repatriačním účelům: „Proto bylo využito všech peněžních pramenů, které byly k dispozici. Byly to jednak úspory ve Vojenské spořitelně, hlavně z peněz, které si uložili dobrovolci za práci v zajetí v továrnách i při jiných pracích, i z ušetřeného žoldu, dále různé fondy, sebrané mezi sebou dobrovolci a zesílené dary nám přátelských ruských kruhů, potom upsaný a splacený kapitál Legiobanky.“25

Raše také odpověděl na otázku, která zajímá již sto let všechny milovníky konspirací. Kde sehnala Legiobanka kapitál, když legionáři tvrdili, že to nebylo z ukradeného ruského zlatého pokladu z Kazaně? „A přece jest odpověď tak jednoduchá. Bylo nás na Sibiři asi 60 000 dobrovolců a měli jsme právo na určitý žold a gáže podle nařízení generála Štefánika. Ale jednak někdy pro nedostatek peněžních znaků, jednak z opatrnosti, aby finanční správa nezůstala někdy beze všech finančních prostředků, jak se ukázalo při evakuaci, opatrnost velice odůvodněná, a také, aby snad některými slabšími jednotlivci nebyly peníze zbytečně utráceny, vyplácela nám Finanční správa pouze malý zlomek nám patřícího žoldu a gáže. Tedy to, co jsme si uškubli od úst, anebo bylo nám obezřele uškubnuto, jsme potom dobrovolně upsali na svou banku. Tedy kapitál akciový Kč 70 000 000 representuje tak zvané nedoplatky, totiž žoldů a gáže nám patřících a toho, co jsme dostávali za rok 1919. Při 35 000 dobrovolců, kteří si koupili akcie banky, činí to 2000 Kč úspor za jednoho člověka za jeden rok. To snad není tak mnoho a doma jistě, že si přemnozí za 19. rok ušetřili, nebo mohli ušetřit o něco více než, při daleko pohodlnějších poměrech, kdyby byli tak žili jako tenkrát my.“26

Rozkaz k řádné evakuaci byl vydán Františkem Václavem Krejčím, představeným tzv. delegace z vlasti, následně nejvyšším politickým činitelem čs. organizace a vojska na Rusi v září 1919. Raše dovozuje následovné důvody k rozkazu, nijak převratné a překvapující, přesto zde mohou být uvedeny: „Touha celé armády, aby už se konečně dostala z toho pekla revolucí zmítané země, v níž měla vykonávati tak nevděčnou a jí i protivnou úlohu ochránkyně magistrály proti vzbouřencům a pacifikace vzbouřeného kraje. Dále touha národa, aby konečně byly už doma i ty poslední části našich zahraničních vojsk. Jedni čekali s touhou z čistě lidských důvodů své syny, bratry a otce, jiní čekali od nich nějaký zvláštní, jim samým ani dobře neujasněný zákrok v domácích politických poměrech, což vyjadřovali obyčejně frází, se kterou jsme se často po svém návratu potkávali: ‚My mysleli, že nám tu uděláte pořádek.‘“27

Poslanec F. V. Krejčí mluví k čs. legionářům, stanice Anžerskaja 28. září 1919

Nejčastěji se uvádí, že československé transporty odvezly dohromady z Ruska celkem 67 630 osob (z tohoto počtu okolo 11 000 civilistů). Zmiňovaný budoucí generál Rudolf Raše, velitel evakuačního úřadu a jeden z plánovačů celé monstrózní akce, napsal: „Naše evakuace byl podnik i v té ohromné světové vojně jedinečný; o tom svědčí, že o zdaru jeho bylo pochybováno i doma i za hranicemi. Jsou ještě v paměti články známého žurnalisty o nemožnosti transportu tolika lidí mořem. Byl jedinečným proto, že skoro 70 tisíc lidí, mužů, žen a dětí, z nichž jen snad několik dříve plulo na lodi, mělo býti přepraveno cestou 20 až 40 tisíc kilometrů dlouhou, tropickými pásmy, ze země zamořené nakažlivými nemocemi (tyfem, cholerou, morem) přes přístavy, také někdy zamořené morem, na lodích, z nichž mnohé byly k dopravě lidí jen nouzově přizpůsobeny, vodami nebezpečnými i bouřemi, tajfuny i z doby války ještě zbylými plovoucími minami.“28

Odjezd z Ruska jako prostor k zamyšlení

Protahování evakuace vedlo nejen k množství hořkých vtipů, ale také k hádkám a poklesu disciplíny. Rudolf Raše to docela trefně okomentoval: „Nálada čekajících byla někdy tak už napjata, že bylo potřeba vší naší disciplinovanosti a klidu rozvážných, aby nepropukla na veřejnost. Při tom stále nepokoje a převraty politické ve Vladivostoku, stále hrozící epidemie, zvláštní vladivostocké klima (silné mrazy při velkém větru v zimě, náhlé mlhy, deště a tajfun) přirozeně nepřidávaly růžové nálady po měsíce čekajícím bratřím.“29 Nálady se střídaly jako na houpačce. Od naděje s každou ohlášenou lodí po zklamání, když se zjistilo, že loď nakonec nepřijela nebo že je k evakuaci naznačena jiná část.

Těpluška ošetřovny III. praporu 8. čs. stř. pluku. Ve Vladivostoku se legionáři rozloučili se svými vlakovými ešelony a očekávali připlutí lodí, které je měly odvézt domů.

Ještě si najdeme trochu času na menší odbočku, dalo by se totiž tvrdit, že československé vojsko v Rusku disponovalo téměř vším, na co si člověk dokáže vzpomenout. Nejen polní pekárny, výrobna protetických končetin nebo neoblíbeného měkkého sýra, ale také malé námořnické oddělení ve Vladivostoku. Jeho vrcholem bylo jistě zakoupení zaoceánské nákladní lodi, která obdržela příznačné jméno Legie, o ní je pojednáno na jiném místě knihy. Ve vladivostockém přístavu fungovaly nejdříve dva, později tři příbřežní malé parníky s československými posádkami. Jména prvních dvou byla Smělčák a Naděžnyj. „Jaké to bylo pro nás překvapení, když jsme spatřili kolébati se na vlnách největšího moře světa první československé námořní lodi s československou vlajkou. Pravda, byly ty naše pyšné lodi u porovnání s ohromnými koráby, které na rejdě kotvily, pravé skořápky, lečto nám nikterak radost z našich lodí nekazilo. Smělčák a Naděžnyj bylo prvé námořní loďstvo československé republiky… Smělčák s Naděžným na volné moře nikdy nejezdily. Sloužily jen k převážení našich na Ruský ostrov a zpět. Pravidelně dvakráte denně jezdily obě na Podnoží, tak se jmenoval přístav na Ruském ostrově a udržovaly tak spojení s pevninou. S námi však do vlasti nejely. Když převezly poslední Čechoslováky z ostrova na loď, byly prodány.“30

Máme k dispozici dokonce vzpomínky jednoho z československých vladivostockých přístavních námořníků. Pro parníček Naděžnyj, najatý někdy začátkem května 1918, se posádka rekrutovala z 8. střeleckého pluku Slezského, četu dobrovolně se přihlásivších vedl četař Hamáček. Parník měl zpočátku ruského kapitána, ale posádku až na jednoho strojníka československou. Postupem času se velitelem plavidla stal poručík Vávra. Těsně před československým vystoupením proti bolševikům ve Vladivostoku přibyly na palubu Naděžného dva kulomety, parníček konal strážní službu, nicméně do žádného bojového střetnutí se nedostal. Tehdy se čs. námořnictvo rozšířilo o zmiňovaného Smělčáka, který měl o něco větší výtlak a mohl sloužit také jako tzv. ledokol, přibližně řečeno ledoborec. Posádka Smělčáka měla asi 20 mužů od 5. střeleckého pluku Pražského a velel jim podporučík Hegner, pozdější velitel „oddílu“ obou lodí.

Při bojích na ussurijské frontě se Smělčák s Naděžným proměnily v transportní lodi zraněných a nemocných Čechoslováků, Angličanů i Američanů. Ve Vladivostoku tehdy fungovalo několik nemocnic, včetně improvizované americké a japonské. Další zranění a nemocní byli léčeni na lodních ošetřovnách v přístavu přítomných spojeneckých bojových lodí, například křižníku Suffolk. Služba na parnících nebyla žádná legrace, moře dokázalo být divoké i v blízkosti vladivostockého pobřeží: „Když jsme vyjeli na otevřené moře, tu jsme se začali divit, jak si ty vlny s námi hrajou. Hned jsme měli špici pod vodou, hned zase nad vodou, špice řezala vlny a zadek byl ve vzduchu, takže šroub se vždy v tom okamžiku roztočil jako vrtule u aeroplánu, poněvadž se točil ve vzduchu. Stroj a s ním celý parník se klepal jako by měl zimnici. Přes to přese všechno jsme šťastně dojeli k přístavu Pospělovovu, ale hůře bylo u něho přistati, neboť vlny tak prudce narážely na molo, že kdyby si s námi některá zahrála a přilepila nás na břeh, nebyl by z nás zbyl ani mastný flek.“31

Kromě špatného počasí nebylo nouze ani o jiné dramatické, adrenalinové situace. Když v roce 1919 Japonci provedli převrat v Přímoří a obsadili se zbraněmi v rukou Vladivostok i jeho okolí, Naděžnyj se dostal do problémů při plavbě na Ruský ostrov. Ruský ostrov byl původně pevnostní komplex ve vladivostockém zálivu, ale od roku 1918 sloužil mimo jiné Čechoslovákům k ubytování jejich invalidů čekajících na evakuaci do vlasti. Posádka Naděžného se prostě jednoho dne ocitla uprostřed zmiňovaného japonského převratu: „Když jsem v té době přijížděl s Naděžným ke kanálu, viděl jsem, jak Japončíci pobíhají sem a tam, ale nevěnoval jsem tomu žádnou pozornost. Až když jsem se octl v kanále, asi uprostřed, zdvihli se Japončíci ze své zálohy a začali na mě po rusku: ‚Čeku, Čeku, stoj!‘ Koukám jako blázen, co se děje. S obou stran namířeny strojní pušky na naši loď a snad tu měli na nás přichystány i kanony. Tak teď stůj a co dál? V kanále jsem přistát nemohl, tak jsem jim to musel posunkama naznačit. Po dlouhém tělocviku rukama nahoru i dolů, napravo i nalevo, konečně jsem jim dal najevo, že přistanu u přístavu za kanálem na pravé straně. Hned byly všechny strojní pušky nařízeny v ta místa a já přistál. Přihnal se japonský důstojník s několika vojáky na palubu a spustil: ‚Čeku, Čeku, ruski ludi ně tu?‘ Odpovídám ‚ně tu.‘ Přesto, že jsem mu prohlásil, že nikoho nevezu, prolezl se dvěma vojáky každou díru na parníku a odešel patrně svému veliteli oznámit výsledek prohlídky. Mezitím, než se vrátil, jeden z těch chytráků, které zanechal na lodi, začal si hrát s puškou a vyšla mu rána rovnou na palubu a do kajuty, v níž náhodou nikdo nebyl. Vzal jsem milého chasníka za límec a vyvedl ho na břeh, aby si tam hrál s puškou, jak chce. Mezitím se vrátil důstojník a propustil nás ze zajetí a my pokračovali klidně v plavbě dál. Na zpáteční cestě už nás nechali volně projeti kanálem.“32

Legionáři se ve Vladivostoku naloďují na jednu z malých čs. lodí

Obě plavidla byla postarší, proto v průběhu roku 1919 prošla rozsáhlejšími opravami zajišťovanými částečně místními ruskými přístavními dokaři. Zejména Smělčák se pak proměnil v „autobus“ a převážel vojáky z Ruského ostrova do přístavu a zase zpátky dvakrát denně dle přesného jízdního řádu. Českoslovenští námořníci zažili z palub obou parníčků také dramatický, leč mírně operetní převrat, který zosnoval generál Radola Gajda. Ten na poslední den roku 1918 přešel od čs. vojska do ruského vojska admirál Alexandra Vasiljeviče Kolčaka, kde se mu však nedařilo a byl ze služeb bílého admirála „bez lodí“ propuštěn. Naplánoval však proti němu puč ve Vladivostoku na listopad 1919, puč zoufale neuspěl. Gajda byl zatčen a na intervenci čs. vedení a velení pouze vypovězen z Ruska. Smělčáka večer kvůli bojům nevpustili do přístavu, musel se proto vracet na Ruský ostrov. „Za ten čas se nadobro setmělo a ke všemu ještě začalo se moře vlnit a bouřit. Vjezd po tmě do kanálu byl nebezpečný. Na cestě štouchli jsme do čínské barže, z níž vyskočil Číňan a volal ztřeštěně ‚Kapitan lamajlo‘ [špatný kapitán – pozn. D.V.]. Číňané jsou v baržích po celou noc a jsou za ni odpovědni svým majitelům. Měli jsme příležitost v přístavu pozorovati tyto Číňany, jak žijí. Obdivoval jsem vždy, jak dovedou svými hůlkami mistrně pojídati makarony až 20 cm dlouhé. Mohl jsem na nich očí nechat, jak je do sebe soukali.“33

Druhého dne ráno se Smělčák vracel zpátky do vladivostockého přístavu a setkal se s dvěma ozbrojenými ruskými plavidly. A pak ještě s ruskými minonoskami, které mu bránily v pokračování plavby, zřejmě se jejich velitelé domnívali, že parníček veze Gajdovi posily. „Avšak ani tady to nebylo lepší, neboť proti nám vyjely dvě ruské minonosky, které když se k nám přiblížily, zaujaly hned bojovou pozici. Jeden člun jel před námi, s namířeným rychlopalným dělem na zádi proti nám a druhý těsně za námi. Byli jsme jako v zajetí. Když jsem se tak na to díval, neubránil jsem se úsměvu, neb jsem si myslil, jak by to bylo asi dlouho trvalo, než by byly v našich rukou. Stačilo by hodit na každý několik bomb, které jsme měli na parníku, aby voják od děla byl v tahu. Bylo na něm vidět, že moc rád tu službu nedělá.“34 Vše skončilo dobře, ale na „námořnických“ vzpomínkách je krásně vidět, jak narůstalo napětí i v takovém zázemí jako byl Vladivostok, daleko od skutečných front..

V závěrečném roce pobytu Čechoslováků v Rusku – 1920 – dostala čs. flota ve Vladivostoku posilu v podobě třetího parníku Streljok. Jeho posádka ho okamžitě překřtila na Dobrovolce nebo posměšně na Upoceného, kdy k vysvětlení posledního posměšného názvu se ještě v této knize dostaneme. Tento se nejčastěji účastnil převozu evakuovaných vojáků z mol k čekajícím zaoceánským korábům. Československý námořní oddíl o 100 mužích a čtyřech důstojnících doslova i přeneseně zvedl naposledy kotvy v transportu Heffron, tedy s posledním transportem.35

Zpátky k posledním dnům v Rusku. Prvním krokem k odjezdu bylo vyhlášení evakuace a zařazení vojáka či důstojníka, případně později celé formace, do transportu. Vojáci se museli sbalit, a nebyla to aktivita zrovna snadná. Připravovala se evakuační zavazadla, okované bedny standardizovaných rozměrů – tzv. evakuáky, do nichž se měl a musel vejít veškerý jejich majetek, který chtěli z Ruska odvážet. Část z vojáků nashromáždila v Rusku nemalý majeteček. Mezi zvláštnější majetek rozhodně patřily věci, které si balil Jindřich Bejl: „Sám toho mnoho nemám, jen ty mé sbírky brouků ještě z Turkestánu a nerostných krystalů ze Sljuďanky, a pak své zápisky, skicák a tiskoviny, sartskou čepičku od Aliho…“36 Mnozí dobrovolci byli tak znechuceni předchozími fámami o odjezdu do vlasti, že když přišlo ke skutečnému rozkazu sbalit a nastoupit na zaoceánskou loď, do poslední chvilky tomu nevěřili.37

Naloďování samotné často doprovázel velký zmatek. Vladimír Roubal měl za úkol nakládat vojenské archivy a téměř o ně přišel. Kapitán lodi Mount Vernon mu totiž vyhrožoval, že všechny bedny s nenahraditelnými dokumenty nahází do vody, protože k nim neměl žádné oficiální vyjádření čs. vojska. Zmatek na Mount Vernon pokračoval i dále: „… naše 5. sborná rota se usadila na chodbě, kde dostal každý železnou skládací postel. Nebylo nikde pořádku, ani dozoru; vojáci pobíhali zmateně po chodbách a jako při všem, nadávali. Toho dne nedostali jsme také nic k jídlu; říkalo se, že kuchyně nefunguje a že není kuchařů, ani jiného personálu. Ve skutečnosti bylo jídla málo, a proto se na mnohé nedostalo.“38 Na lodi Archer nejdříve muži prošli hádkami ohledně ubytování, ale nakonec se mohli uvelebit na určených místech a obdivovat Vladivostok – z moře.39 I při všem zmatku bylo nutno dodržovat některá základní opatření: „Každý k nalodění dostal lístek vstupní na loď a na můstku lodním byla přísná kontrola, aby nikdo bez povolení se tam nedostal. Také pouze jednou se stalo, že dva nebo tři Rusové vplížili se na loď a po odkrytí byli v nejbližším přístavu vyloděni.“40

Karel Zeman, publicista a posléze jeden z význačných legionářských autorů a editorů (například Cestami odboje patří k nejdůležitějším dílům meziválečného Československa v tomto ohledu) se plavil na Presidentu Grantovi. Nastoupit na zaoceánský parník nebylo zrovna snadné. Muži se přeplavili z přístaviště na menším parníčku ke kolosu, jenže museli čekat na nalodění u jeho boku: „Čekáme ještě téměř dvě hodiny v zimě a mlze na barže, než nás přijmuli Američané na loď pod své pohostinství. Část našeho vojska již jest naloděna, a právě večeří v jídelnách v podpalubí. Musíme tedy čekat, až jídelny se vyprázdní, abychom mohli projíti…“41 Nutno podotknout, že na tyto „opozdilce“ včetně Adolfa Zemana žádná večeře nečekala a první jejich nocleh na parníku byl o hladu.

Naloďování legionářů na jeden z lodních transportů

Záznam Rudolfa Tomaštíka, odjíždějícího na lodi Madawaska 12. března 1920, je dosti netypický svojí stručností: „V 8:00 ráno po nalodění mužstva i materiálu odplula americká loď ‚Madawaska‘ od ruského břehu. Plukovní hudba hraje ‚Kde domov můj‘. Mávání šátků z lodi na břeh a z břehu na loď nebere konce. Loď se od břehu rychle vzdaluje.“42 Netypičnost záznamu tkví v absenci jakékoliv kontemplace nad prožitými roky v Rusku, které naopak nechybí u většiny jiných textů pořízených při podobné příležitosti.

Strach z návratu se u mnohých rovnal radosti z téhož. U některých možná strach z nejistoty věcí příštích převyšoval těšení se domů. Nevěděli pořádně, co je čeká. Uvažovali nad tím, jak se domov za těch šest (!) let změnil. Obávali se rozpadu rodin, rozervání milostných vztahů. Čeněk Klos si na palubě lodi po opuštění Šanghaje napsal trýznivé: „Anežka. Ne, nechci domysliti. Nemohu se smířiti s myšlenkou, že by byla pro mne ztracena. I kdyby láska k ní mně byla vyrvána, přítelem jejím zůstanu. Dlouho, dlouho mučí mne myšlenky, až se smiloval nade mnou kýžený spánek.“43 Hrůznou noc plnou strachu a pochybností však vystřídalo slunečné ráno: „Za ranního rozbřesku spěchám na palubu, kde pravidelně nyní trávíme celé dny, vyprávějíce nadšeně o domově, který se blíží a blíží.“44 Legionář František Krejčí připomínal podivnou, neveselou náladu při opouštění vladivostockých kasáren a pochodu do přístavu k lodi Sheridan a jeho zápis současně dokládá pořádný vztek, který nebyl typický pouze pro Františka Krejčího: „U oběda (obědvá nás vždy 400 najednou) byl pravý babylon. Stydět se musíš za naše lidi, jak si při jídle počínali.“45

Jindřich Bejl si zapsal: „Ale na duši je zmatek, protože jedna veliká kapitola života se uzavírá se vším tím vypětím duševních i fyzických sil, co vyžadovala… Něco se povedlo, a to zneklidňuje… ruský lid jsme nedovedli přivést na cestu demokratické svobody, nevraceli bychom se po moři. Máme ruský lid rádi jako naše bratry a chtěli jsme jim upřímně pomoci uspořádat si svůj stát podle přání lidu. Dnes vidím a nahlížím, že se nám to podařit nemohlo a že jen Lenin s jeho diktaturou je snad schopen Rusko z carské zaostalosti přerodit.“46 Rozklad morálky československého vojska v druhé polovině roku 1919 a v roce 1920 souvisel též s úplnou ztrátou víru v protibolševické zájmové politické skupiny v Rusku. Legionáři, kteří s těmito bělogvardějci byli jako jejich spojenci v úzkém kontaktu, nevěřili, že by proti-bolševici toužili po lepším Rusku. A stejně tak nevěřili, že by obyčejné obyvatelstvo dychtilo po skutečné svobodě. Slova jako „diktatura“ a její potřebnost pro ruský lid se v denících objevují docela často.

Srovnat lze například se zápisky Bohuslava Suchánka: „… a aniž bychom si to řekli, cítíme, že jsme v tom koutě světa zanechali kus svého mládí i naděje, pomoci velkému bratru v jeho národním neštěstí. Nebylo to však naší vinou, okolnosti byly silnější nás, a třebaže tato jistota návratu je tady, zraky naše se upírají k mizejícím břehům a náhle cítíš vláhu v očích. Je ticho na palubě a náhle odkudsi se ozve tiše, jaksi zastřeně: ‚Kde domov můj?‘ a všichni, jako by z nás tíha spadla, zpíváme naši hymnu, která nám vždycky byla symbolem v dobách dobrých i zlých. Píseň tlačí do očí slzy, slzy naděje a lásky.“47

Milan Kovalčík byl nejdříve v depresi jako jeho spolubojovníci, spolucestující: „Málo nás zůstalo na palubě. Chlapci zalezli do koutů a na lůžka. Tísnivě dolehla na všechny mysli chvíle loučení. Každý byl si vědom, že uzavírá se pro nás význačná doba, že odcházíme navždy z velikého Ruska, na jehož klíně vyrostlo naše vojsko, naše bratrstvo, jehož lidu naučili jsme se rozumět, chápat jeho bolesti a žaly, a jež vleptalo do našich duší nesmazatelně svůj obraz.“48 Postupem času ho uklidnilo moře a jeho nekonečnost: „Sedím skrčen na hromadě lan a snažím se nemysliti již na nic. Bolest umlká a duší rozlévá se tiché uspokojení, že tento stav se nikdy už nezmění. Poplynu věčně ve větru, v šumotu deště a vln po rozbouřeném moři, poplynu bez cíle, bez přistání. Tiše šinou se vzpomínky na to, co bylo.“49

Poměrně zajímavě se s tématem srovnali autoři divadelní hry Transport č. 20, kde jedné z hlavních postav, poručíku Jiřímu Prchalovi, vložili do úst následující promluvu: „Je to přímo hrůza, která mne prostoupí a zachvátí, když pomyslím na okamžik, až půjdu domů. Strašně krásná hrůza. Pomysli: poběhnu přes luka, pěšinami si nadběhnu, po mezích, mezi polmi, kde bude zrát obilí, a zahradama rovnou domů. Možná, že nepůjdu ani dveřmi – vzkřiknu a skočím oknem rovnou mámě do klína.“50 Jeden z autorů hry – Zdeněk Štěpánek – byl ve svých vzpomínkách osobnější: „Snad nikdy mně nebylo tak těžce jako právě v té chvíli. Loučil jsem se proslzenýma očima s ruskou zemí, tolik nenáviděnou a ještě více milovanou. I já, člověk cizí, jsem cítil, že i mně se stala ‚máťuškou‘, dobrou a milou, jako svému. Loučil jsem se s ní skoro nerad. Odjeli jsme večer. Na palubě bylo zima. Mlčeli jsme a hřáli se vzpomínkami. Málo nás, vojáků, tu noc spalo. Myšlenky všech bloudily v Kyjevě, Moskvě, Urálu a Sibiři. Ráno byla mlha.“51

A když jsem použil jako pramen divadelní hru, můžeme se obrátit také na poezii, na jednu báseň, v níž se objevují názvy (nejen) ruských písní oblíbených Čechoslováky:

„S Bohem buď, ty velká země!

‚ Žalko Tebja‘ věru je mně.

S Bohem slavná Siberie!

U srdce přec divně mi je –

ač jsi byla dosti krutá,

přece pouta jemně skutá ,

váží mnohé k Tobě zpět.

Musíme si radš zapět,

Nesmíme to dáti znát

‚Báryšna, báryšna, kak Tebja zvát?‘

‚Molodaja Fedosia syna rodila…‘

‚Volga, Volga, máť rodnaja…‘

‚Soldatuški, ljudi molodýje…‘

‚Naši oficíry polučajut děňgy (peníze)

a soldáty kypjatok – uch – uch – uch!‘“52

Probíhající oficiality při odjezdu dokázaly vojáky pěkně znechutit. Byl to případ lodi America a Jindřicha Bejla, který o rozloučení psal jako o „komedii“ a kritizoval generála Jana Syrového, kvůli němuž se celá „komedie“ údajně konala.53 S Archerem se jel na motorové lodici rozloučit generál Stanislav Čeček, velitel československého Dálného východu a Vladivostoku, který na vojáky kromě pozdravů přes všechen okolní hluk křičel, aby udělali doma pořádek.54

Miloš Sum, který v Rusku pracoval před vstupem do čs. vojska jako cukrář, neměl s odjezdem vůbec dobrou náladu, kritizoval všechno, co mohl, a obával se věcí příštích. Zejména měl problém s počasím, pršelo totiž a muži na počátku plavby ani nemohli na palubu.55 Právě Miloš Sum si zapsal své úvahy nad odjezdem z Ruska a cestou do vlasti až několik dní po odplutí z Vladivostoku, nic jim to však neubírá na smutku, ba právě naopak: „… brzo překonáme poslední překážky a za měsíc budeme již spočívat v náručích našich drahých. Ten poslední měsíc, toť věčnost, duševní muka pro nás. Zvědavostí, co je doma, v jakém stavu se nalézají, jsou napjaty všechny nervy a před tvými zraky střídají se obrazy, iluze všech možných a nemožných představ. Ale tyto všecky city a touhy jsou zastřeny ledovou kůrou naší mravní otupělosti.“56

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Návrat domů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.