Přeložila Zuzana Li

Wuhan Diary

Copyright © 2020 by Fang Fang

Translation © Zuzana Li, 2020

ISBN 978-80-242-7185-9

PŘEDMLUVA

Virus je společný nepřítel nás všech

1

Když jsem se po čase přihlásila na svůj účet na platformě Weibo společnosti Sina, abych napsala svůj první příspěvek z města uzavřeného v karanténě a zcela odříznutého od světa, neměla jsem nejmenší ponětí o tom, že jich napíšu dalších devětapadesát. Nemohla jsem tušit ani to, že desítky milionů čtenářů budou v noci čekat na to, aby si začerstva přečetli můj komentář k uplynulému dni – spousta lidí mi psala, že neusnou, dokud si ho nepřečtou. A už vůbec mi nepřišlo na mysl, že můj internetový deník vyjde jako kniha, a dokonce záhy i v cizině.

Když jsem dopsala svůj šedesátý post, dozvěděla jsem se, že na 8. dubna vyhlásilo vedení města ukončení karantény.

Celkem jsme byli zavření šestasedmdesát dnů. A zrovna osmého dubna jsem se taktéž dozvěděla, že můj Deník z Wu-chanu začali v anglickém překladu nabízet k vydání v zahraničí.

Připadala jsem si jako ve snu. Nebo to všechno možná řídila neviditelná ruka prozřetelnosti?

2

Když se 20. ledna dostalo na veřejnost zjištění čínského odborníka na respirační onemocnění dr. Čung Nan-šana, že se nemoc způsobená novým koronavirem přenáší také z člověka na člověka a že se už nakazilo čtrnáct lékařů a sester, byl to pro mě šok. Pak jsem dostala zlost. Ta zpráva byla pravý opak toho, co nám do té doby tvrdili. Oficiální média do té doby všem opakovala, že virus se mezi lidmi nepřenáší a že vše je pod kontrolou. Naopak neoficiálně už nějakou dobu kolovaly zvěsti o tom, že tu máme další SARS.

Když jsem se dozvěděla, že inkubační doba nové nemoci je čtrnáct dní, začala jsem vzpomínat, s kým vším jsem za tu dobu přišla do styku a jestli jsem se nemohla nakazit. Nejhorší bylo, že jsem byla v posledních dnech třikrát v nemocnici navštívit nemocnou kolegyni. Dvakrát jsem neměla roušku, jednou ano. Počátkem ledna jsem byla u známých na večeři a s rodinou v restauraci. Šestnáctého přišel instalatér, aby mi namontoval nový kotel. Devatenáctého přijela do města za rodinou neteř se synem, byli jsme s bratry a jejich manželkami na společném obědě. Naštěstí jsme všichni vzhledem k šířícím se zvěstem o nové epidemii už venku nosili roušky.

Normálně tak často ven nechodím. Ale bylo zrovna před Svátky jara, všude samý večírek a akce k Novému roku. Nemohla jsem si proto být jistá, jestli jsem se nenakazila. Nezbývalo než doufat a odpočítávat dny. Nebylo mi vůbec hej.

Dvaadvacátého, v předvečer vyhlášení karantény, se vrátila dcera z Japonska. V deset večer jsem pro ni jela na letiště. Ulice byly téměř vylidněné, aut výrazně ubylo. Většina cestujících v letištní hale měla na obličeji roušky. Vzduch byl těžký, že by se dal krájet. Lidé vypadali zaraženě, nikde se neozýval obvyklý halas a smích. Ty dny jsme měli ve Wu-chanu opravdu hodně nahnáno. Před odjezdem na letiště jsem nechala přátelům na sociálních sítích zprávu, že jedu jen pro dceru na letiště, ale měla jsem pocit, jako bych odjížděla na smrt, jako bych se snad ani nemusela vrátit. Dceřin let měl zpoždění. Než jsem ji vyzvedla, bylo po jedenácté.

Před týdnem se dcera viděla se svým otcem. A před pár dny mi exmanžel řekl, že má nález na plicích. Okamžitě mi v hlavě začaly blikat výstražné kontrolky. Pokud se nakazil koronavirem, mohla se nakazit i ona. Dohodly jsme se, že ji odvezu k ní do bytu, kde zůstane sama v karanténě. Nejméně týden nebude vůbec vycházet, svátky letos holt nebudeme slavit společně. Přes den jsem jí zavezla nákup (byla dlouhou dobu na cestách a neměla doma žádné zásoby). V autě jsme si ani nesundaly roušky, skoro jsme nemluvily. Dokonce mi tentokrát ani nevyprávěla, jak se na cestách měla, což s nadšením vždycky dělávala. Nervozita a strach, které Wu-chan zaplavily, pronikly až k nám do vozu.

Když jsem dceru vyložila, stavila jsem se ještě pro benzin. Vzala jsem plnou nádrž. Domů jsem dorazila v jednu v noci. Přesto jsem ještě otevřela počítač, a co nevidím – od zítřka se celé město uzavírá do karantény. Mluvilo se o tom již dříve, ale říkala jsem si, že takové obrovské město jako Wu-chan přece nemůžou uzavřít. Takže je to tady. Skutečně vyhlásili karanténu pro celé město. Uvědomila jsem si, že rozšíření nákazy ve městě musí být opravdu velmi vážné.

Druhý den jsem šla ven nakoupit roušky a jídlo. Ulice byly jako po vymření. Co Wu-chan stojí, nikdy nebyl takhle vylidněný. Byl to smutný pohled. I já se najednou cítila prázdná jako ty ulice. Něco podobného jsem ještě nezažila. Osud města byl nejistý, neměla jsem zaručeno, že nejsem nakažená já nebo někdo z rodiny. Co nás teď všechny čeká? Utápěla jsem se v dosud nepoznaném strachu.

Přesto jsem se další dva dny vydávala ven shánět roušky. V ulicích jsem viděla jen pár zametačů. Na chodnících bez lidí ani nebylo mnoho smetí, oni přesto dál svědomitě zametali. Ten výjev působil jako balzám na duši.

Začala jsem zpytovat své svědomí. Když jsme se poslední den v prosinci dozvěděli, co za virus se to šíří, proč jsme se v následujících dvaceti dnech chovali, jako by se nic vážného nedělo? Vždyť jsme měli zkušenost s epidemií SARS z roku 2003, proč jsme se nepoučili? Tu otázku si kladl kdekdo. Proč?

Upřímně přiznávám, že sama jsem nebezpečí podcenila, a pak tu byly důvody vnější, objektivní. Ale podstatné je si uvědomit, že jsme všichni vkládali příliš velkou důvěru v naše vládnoucí struktury. Věřili jsme, že by vedoucí činitelé provincie Chu-pej nikdy nebrali něco tak zásadního, jako je zdraví lidí, na lehkou váhu, že by se chovali s největší rozhodností a zodpovědností. Věřili jsme, že by nikdy neohrozili životy lidí tím, že by i v takové situaci úzkostlivě dbali na politickou korektnost a postupovali podle zkostnatělých procedur. Věřili jsme, že by nikdy nepřehlíželi fakta a že by byli schopni správně posoudit situaci. Na základě tohoto přesvědčení jsem dokonce v jedné skupině na platformě WeChat začátkem roku napsala: O něčem takhle závažném by orgány nelhaly, to by si nikdy nedovolily. Skutečnost ale byla jiná a dnes už vidíme, do jaké míry se na našem neštěstí podepsalo lidské selhání.

Zametání problémů pod koberec, zakazování lidem mluvit pravdu, neinformování veřejnosti o skutečném stavu věcí, nevážení si individuálních životů, všechny tyhle nešvary našich vládních představitelů se nám teď šeredně vymstily (někteří už byli z vedení provincie odvoláni, ve funkcích ale stále zůstávají ti, kteří za neštěstí nesou svůj díl zodpovědnosti), uvalily na Wu-chan šestasedmdesátidenní karanténu a způsobily utrpení takovému množství lidí a tak velkému počtu oblastí, takového rozsahu, že na to žádná slova nestačí. Rozhodně z toho bude ještě třeba vyvodit důsledky.

3

Po třech dnech strachu a nejistoty, které od 20. ledna ovládly celé město, přišlo nenadálé vyhlášení karantény. Uzavřít kvůli epidemii desetimilionovou metropolitní oblast bylo bezprecedentní rozhodnutí. Jistě nebylo jednoduché jej v tak krátké době učinit. Bylo nad slunce jasné, že karanténa nutně poznamená všechny obyvatele.

Představitelé města se přesto rozhodli učinit ten odvážný krok a zavést nepopulární opatření, aby zabránili šíření nové a nebezpečné nákazy. Za tisíciletí své historie Wu-chan ještě nic takového nezažil. Pozdější vývoj ale ukázal, že to bylo správné rozhodnutí, přestože přišlo s několikadenním zpožděním.

Tři dny před vyhlášením karantény a dva dny po něm se většina wuchanských obyvatel topila v nevýslovné panice. Těch nepříčetných pět dnů se vleklo jako snad nikdy, zatímco se virus rychle šířil městem. Dokonce i wuchanská radnice tehdy působila bezradným dojmem.

První den nového čínského roku, 25. ledna, přišla konečně úleva. Ve zprávách totiž jednoznačně zaznělo, že nejvyšší představitelé země věnují epidemii ve Wu-chanu největší pozornost a že první tým zdravotníků vyslaný na pomoc městu už je na cestě ze Šanghaje. Tyto zprávy nás uklidnily. Všichni víme, jak to v Číně chodí. Pokud se něco stane státním zájmem, zapojí se úplně všichni a udělají pro to naprosto všechno, co je v jejich silách. Obyvatelům Wu-chanu spadl kámen ze srdce, panický strach polevil a my jsme opět ucítili pevnou půdu pod nohama. Toho dne jsem taky začala psát svůj deník.

Nejtěžší období nám ale teprve začínalo: Ve dnech Svátků jara prudce vzrostl počet nakažených a wuchanský zdravotní systém se pod náporem nemocných téměř zcela zhroutil. Svátky jara mají být časem rodinné pospolitosti, radosti a veselí. V těch zimních dnech však nákaza vyhnala nemocné ven do plískanice, aby marně sháněli lékařskou pomoc. Po vyhlášení karantény se ve městě zcela zastavila městská hromadná doprava. Většina obyvatel nevlastní auto, a tak se nakažení trmáceli pěšky studeným deštěm a větrem od nemocnice k nemocnici, stěží si dovedeme představit, jaké strasti museli zakoušet. Na internetu se objevovala videa úpěnlivě volající o pomoc, videozáznamy z nemocnic, na nichž lidé stojí celou noc v nezmenšujících se frontách na ošetření a lékaři vypadají, že se každou chvíli zhroutí. Vidíte ty nemocné a jejich zoufalství, a nemůžete jim nijak pomoct. I pro mě to byly snad ty nejbolestnější dny v životě. Jedinou útěchou mi bylo psaní. Psala jsem tedy a psala, abych se z toho všeho vypsala.

Největší utrpení města skončilo poté, kdy byli čelní představitele Chu-peje a Wu-chanu odvoláni, do Wu-chanu dorazily týmy zdravotnických dobrovolníků z devatenácti provincií země a byly postaveny provizorní nemocnice. Nová karanténní opatření nakonec vytáhla Wu-chan z naprostého chaosu a zmaru, karta se začala obracet. Pacienti byli rozdělováni do čtyř skupin: vážně nemocní, potvrzení nakažení, ti s podezřením na nákazu a ti, kteří se dostali do úzkého kontaktu s virem. Pacienti s těžkým průběhem nemoci byli posíláni do vybraných, k tomu určených nemocnic. Ti s lehčím průběhem se léčili v polních nemocnicích. Lidé, u kterých podezření z nákazy zatím nebylo potvrzeno, byli ubytováni v přísné izolaci v hotelech. Čtvrtá skupina lidí, kteří přišli do úzkého kontaktu s nakaženým, byli také posíláni do izolace v místech k tomu určených, většinou to byly hotely nebo školní ubytovací zařízení a podobně. Tento způsob segregace brzy přinesl kýžené ovoce. Nemocní s lehčími symptomy se většinou rychle uzdravovali. Na vlastní oči jsme sledovali, jak se situace ve Wu-chanu postupně zlepšuje. Sled všech těchto událostí je poměrně podrobně zaznamenán v mém deníku.

Devět milionů obyvatel Wu-chanu, kteří byli uvězněni ve svých domovech, muselo nějak řešit problémy každodenního života. Zpočátku si pomáhali navzájem, například tím, že organizovali nejnutnější skupinové objednávky na internetu. Později vyslalo vedení města na sídliště, do bytových komplexů a do všech sousedství státní zaměstnance, aby jako styční důstojníci pomáhali řešit problémy. Miliony obyvatel se poslušně podrobily zákazům a nařízením vedení města, na jejich kázni a trpělivosti závisely šance dostat epidemii pod kontrolu. Za to jim patří největší hold a chvála, přičemž ani ta nejvzletnější slova nebudou nikdy dostatečným vyjádřením díků za jejich obětavost a přičinění. Zůstat sedmdesát šest dnů zavřený doma a nemoct vystrčit paty z bytu není žádná legrace. Také vedení města se později zasloužilo o to, že Wu-chan svůj boj s epidemií zvládl, a to především díky svému pracovnímu nasazení a zavedení přísných karanténních opatření, která se osvědčila jako účinná.

Když jsem dopsala svůj šedesátý deníkový záznam, situace ve Wu-chanu se již zcela obrátila. Šestasedmdesátý den karantény, osmého dubna, se Wu-chan znovu otevřel světu. Ten den nikdo z nás nezapomene, snad každý z Wuchanských plakal radostí.

4

Nikoho z nás nenapadlo, že zatímco se Wu-chan bude pomalu probouzet zpátky k životu, epidemie se rozšíří do Evropy a Ameriky. Malinký, okem neviditelný virus, a jak si zahrává se světem. Na Východě i na Západě už napáchal hrozné škody.

Politikové ze všech stran a zemí se pilně a horečnatě obviňují navzájem, místo aby si přiznali, že každý z nich má máslo na hlavě, každý nese svůj díl viny. Na ztrátách životů a rozpadech rodin se podepsala nejen počáteční laxnost Číny, ale i arogance Západu a jeho nedůvěra v čínskou zkušenost s koronavirem. Pro celý svět to je těžká rána.

Jeden západní novinář se mě zeptal, jakou lekci by si Čína měla z koronavirové epidemie odnést. Odpověděla jsem, že epidemie se šíří nejen v Číně, ale po celém světě. Nový koronavirus uštědřuje lekci nejen naší zemi, ale celému světu, celému lidstvu. A tou lekcí je: Lidé, nebuďte takoví nadutci. Nebuďte takoví namyšlení sobci, nemyslete si, že jste páni světa a že vás nic nemůže dostat na lopatky. Nepodceňujte ničivou sílu ani toho nejnepatrnějšího elementu, jako je například virus.

Virus je společným nepřítelem nás všech a ta lekce patří celému lidstvu. Jen pokud budeme táhnout za jeden provaz, společně můžeme virus porazit a uniknout z jeho sevření.

5

Mé upřímné díky patří mým čtyřem přátelům lékařům, kteří mi při psaní deníku poskytovali hodnověrné informace o viru a epidemii a základní odborné znalosti z medicíny.

Děkuji svým bratrům a celé rodině za veškerou jejich podporu, starostlivost a lásku. Ve chvílích, kdy se na mě valila štvavá kritika na internetu, napsal mi bratranec: Neboj se, tvoje rodina tě vždycky podrží. A moje sestřenice mě neustále zásobovala nejrůznějšími zprávami. Všechny ty projevy podpory pro mě byly neocenitelnou vzpruhou.

Děkuji svým spolužákům z dob středoškolských i vysokoškolských studií. I na jejich podporu a pomoc se mohu vždy spolehnout. Dodávali mi různé informace, a když jsem nemohla dál, pomohli mi zase se postavit na nohy. Děkuji také kolegům z práce a sousedům, kteří mi při psaní deníku pomáhali se zajišťováním běžného chodu mé domácnosti.

Na závěr chci poděkovat Michaelu Berrymu, který přišel s návrhem vydat tento deník v překladech v zahraničí. Nebýt jeho, ani bych na to nepomyslela, a už vůbec by to nebylo tak rychle uskutečnitelné.

Tuto knihu věnuji všem obyvatelům Wu-chanu a všem těm, kteří městu v jeho nejtěžší chvíli přispěchali na pomoc. Autorský honorář věnuji v plné výši těm, kteří za Wu-chan nasazovali své životy.

Fang Fang

13. dubna 2020

Deník z Wu-chanu

25. ledna,
první den čínského nového roku

Digitální technologie jsou někdy horší než epidemie

Nevím, jestli se mi tenhle post vůbec podaří zveřejnit. Před časem mi kvůli bouřlivé potyčce s mladými horlivými vlastenci zmrazili účet. (Svůj názor nezměním. Ani láska k vlasti neospravedlňuje projevy verbálního násilí na veřejnosti – to je věc základní slušnosti a civilizovaného chování!) Zkusila jsem se bránit stížností a odvoláním, ale bezvýsledně. Společnost Sina mě totálně zklamala, zařekla jsem se, že její Weibo už používat nebudu.

To jsem ale nemohla tušit, jaká pohroma se na Wu-chan řítí. Netušila jsem, že se k nám brzy obrátí pozornost celé Číny, že město uzavřou do karantény, všude si na nás budou ukazovat prstem a že ve městě odříznutém od světa zůstanu trčet i já. Naši veřejní činitelé právě vyhlásili další omezení: Od dnešní půlnoci nastal zákaz provozu motorových vozidel v centru města. A já bydlím zrovna v centru. Přichází mi spousta milých, povzbuzujících zpráv. Pro nás pro všechny, kteří jsme uvázli v karanténě, je každý pozdrav pohlazením a vzpruhou. Čcheng Jung-sin z literárního časopisu Žeň mi navrhl, že bych si mohla vést něco jako karanténní deník. To mě přivedlo k myšlence, že jestli mi bude můj profil na Weibo ještě fungovat, budu psát každý den sem. Aspoň se tak všichni dozvědí, jak to ve Wu-chanu opravdu vypadá.

Jen nevím, jestli mi tenhle post zveřejní. Kdo ho čtete, nechte mi prosím zprávu, abych věděla, že to funguje. Weibo se vyznačuje jednou takovou technologickou specialitou: něco napíšete a odešlete, myslíte, že to bude na internetu, ale váš post přitom nikdo neuvidí, nikdo si ho nepřečte. Rozpoznání tohoto technologického kousku mi otevřelo oči v jednom: digitální technologie dovedou páchat přinejmenším stejné zlo jako epidemie.

26. ledna

Postup činitelů provincie Chu-pej odráží úroveň

našich představitelů

Vřelé díky všem za podporu a projevy starostlivosti. Celý Wu-chan nyní prochází krizí, jsou to těžké časy. Dnes už možná pominul ten prvotní šok – už jsme se vyhrabali z návalu paniky, úzkosti, stresu a pocitu bezmoci. Pomalu se uklidňujeme a zase nacházíme pevnou půdu pod nohama, stále však potřebujeme slyšet slova útěchy a cítit podporu ostatních. Myslím, že dnes mohu s klidným svědomím říct, že většina obyvatel města je už opět při smyslech. Myslela jsem si, že tu sepíšu, čím jsem si od posledního prosince prošla, že napíšu o tom naprostém zděšení a jak dlouho mi trvalo, než jsem si zase alespoň trošku úlevně vydechla, ale to by bylo na dlouhé vyprávění. Takže se omezím na to aktuální a pustím se přímo do zaznamenávání svého „deníku z města uzavřeného v karanténě“.

Včera byl druhý den svátků Nového roku. Neustále jen foukal studený vítr a vytrvale pršelo. Přišly dobré i špatné zprávy. Dobrá zpráva pochopitelně byla, že stát posiluje humanitární pomoc Wu-chanu, posílají týmy dobrovolníků, lékaře, sestry a tak dále. To je obrovská útěcha, to všichni už víte.

Pro mě osobně bylo tou nejlepší zprávou to, že nikdo z mých bližních nebyl nakažen. Jeden z mých starších bratrů žije kousek od epicentra nákazy, nedaleko tržnice s plody moře Chua-nan a Ústřední wuchanské nemocnice v Chan-kchou. Není na tom zdravotně dobře, v nemocnici bývá častým hostem, on i jeho žena jsou ale naštěstí v pořádku. Mají zásoby jídla na deset dnů, nemusí vycházet. Já, moje dcera a druhý straší bratr bydlíme ve Wu-čchangu, u nás přes řeku je nebezpečí nákazy o poznání menší než v Chan-kchou. Máme se dobře. Jsme sice zavření doma, ale nudou netrpíme. Asi proto, že patříme k tomu lidskému druhu uvyklému na život uvnitř. Jen moje neteř, která přijela se synem za rodinou do Wu-chanu na svátky, je celá nesvá. Třiadvacátého měla původně odjet za manželem a tchyní, měli se synem jízdenky na vlak do Kantonu, ale jako na potvoru zrovna ten den uzavřeli město a oni se nedostali ven. (I kdyby odjeli, kdoví jestli by se tam venku měli lépe.) Nikdo neví, jak dlouho karanténa potrvá a jestli zameškají práci a školu. Oba mají singapurské pasy. Včera se dozvěděli, že singapurská vláda vyšle do Wu-chanu v nejbližších dnech letadlo, aby své občany dopravila domů (odhaduji, že ve Wu-chanu bude asi početná skupina singapurských Číňanů). Po návratu budou dva týdny v karanténě. Ta zpráva je konečně uklidnila. A ještě lepší zpráva je, že otec mé dcery, kterého hospitalizovali v Šanghaji s nálezem na plicích, má jen běžnou virózu. Novým koronavirem nakažen není, dnes jej propustí. To znamená, že i dcera, která se s ním nedávno viděla na společné večeři, nemusí zůstávat v přísné izolaci doma. (Poslední den roku jsem jí za deště vezla rychle autem jídlo.) Kéž by takové zprávy chodily každý den! To je pak i v domácím vězení lepší nálada.

Stále přicházejí bohužel i špatné zprávy. Včera jsem se od dcery dozvěděla, že otce její známé (měl rakovinu jater) odvezli s podezřením do nemocnice. Tři hodiny po převozu zemřel, aniž se mu dostalo ošetření. Stalo se to snad předevčírem. V telefonu zněla smutně. A večer mi volal mladý Li od nás z práce, že v našem obytném areálu Federace literárních a uměleckých kruhů už máme dva potvrzené případy nákazy. Oběma je přes třicet, pocházejí z jedné rodiny. Varoval mě, ať si dávám pozor. Jejich byt se nachází asi dvě stě či tři sta metrů od toho mého. Mám naštěstí samostatný vchod, takže se nemusím příliš strachovat. Ale sousedé z jejich vchodu teď mají jistě velké obavy. Dnes jsem se dozvěděla, že jejich nemoc má lehký průběh, takže je propustili do domácího ošetření. Jsou mladí a silní, měli by se z toho rychle dostat. Modlím se za ně, aby se brzy uzdravili.

Včerejší tisková konference o epidemiologické situaci v provincii Chu-pej spustila na internetu hotovou lavinu. Na řečnících nezůstala nit suchá. Tři činitelé vypadali před kamerami ztrhaně, přeříkávali se, bylo vidět, že toho je na ně moc. Vlastně mi jich bylo líto. Pravděpodobně mají ve Wu-chanu taky příbuzné. Jejich omluvy za chyby a za přehmaty zněly upřímně. Když se teď zpětně díváme na vývoj událostí, všechno vypadá tak jasně, po bitvě je každý generál. Vedení nejdřív epidemii podcenilo, pak nezvládlo vyhlášení karantény, ve městě zavládla panika, lidi byli vyděšení k smrti. O tom se ještě rozepíšu zvlášť. Teď bych jen ráda podotkla, že chupejští činitelé nejsou o nic horší než straničtí funkcionáři jinde, prostě měli jen pech. Co je svět světem, řídí se práce úředníků písemnými dokumenty, co si ale má chudák s funkcí počít, když seshora nepošlou bumážku? Kdyby se to stalo v jiné provincii, taky by byli činitelé v koncích, nepočínali by si o nic lépe než ti v Chu-peji. Všichni teď na vlastní kůži pociťujeme následky toho, když se byrokratický systém zbavuje silných a schopných a chrání slabé a poslušné, když se dbá na politickou korektnost, a ne na hledání věcného řešení skutečných problémů, když se lidem zakazuje říkat pravda a médiím se znemožňuje informovat o skutečném stavu věci. Wu-chan, který se vždy a ve všem rval o prvenství, si teď vysloužil jedno opravdu hořce významné.

(doplněno 27. ledna)

27. ledna

Nemáme roušky

Opět obrovské díky všem za projevy podpory Wu-chanu a jeho obyvatelům. Ráda budu dál psát zprávy z bojiště. V tuto chvíli se už totální katastrofy ani moc nebojíme. Strach nám stejně není k ničemu. Nenakažení se tvrdošíjně drží optimismu.

V tuto chvíli se obyvatelé Wu-chanu nejvíc obávají toho, že nebude dost roušek. Dnes jsem na netu viděla video, které natočil nějaký rozhořčený obyvatel Šanghaje, když si šel koupit roušky. V lékárně zjistil, že prodávají jeden kus za třicet jüanů. Rozlítil se tak, že si vše natočil na mobil. Rozhořčeně vyčinil lékárnici za vydřidušství: Jistěže si je musí koupit, ale lékárna mu rozhodně musí vystavit daňový doklad! Taková duchapřítomnost. Taková odvaha. Klobouk dolů.

Roušky jsou vysoce žádaným zbožím s obrovskou spotřebou. Odborníci tvrdí, že účinnou ochranou jsou jen respirátory N95. Tenhle typ ale není nikde k dostání, objednávku online doručí nejdřív po novoročních svátcích. Můj bratr měl štěstí. Jednomu z jejich sousedů poslal příbuzný tisíc respirátorů N95 (to je, pane, rodina!) a ten soused se o ně podělil se známými, bratr dostal deset kusů. Úplně ho dojalo, že na světě pořád existují hodní lidé. Druhý, starší bratr už takové štěstí neměl. Jeho rodina nemá žádný respirátor. Neteř přivezla nějaké jednorázové roušky, ale ani těch nemají moc. Perou si je, žehlí kvůli dezinfekci a používají je opakovaně, chudáci. (Abych nezapomněla, neteř vzkazuje, že zpráva o převozu obyvatel zpátky do Singapuru se nepotvrdila. Mám to pro informaci uvést.)

Já na tom nejsem o nic lépe. Osmnáctého jsem šla do nemocnice, roušku jsem mít musela. Ale doma ani jedna. Pak jsem si vzpomněla, že když jsem byla v půlce prosince v Čcheng-tu, dostala jsem jednu od Sü Mina, svého starého známého, který studoval na Wuchanské univerzitě jako já, jen v nižším ročníku. Věnoval mi ji, protože v Čcheng-tu byl tehdy hodně špatný vzduch. Ve Wu-chanu ale není kvalita ovzduší o nic lepší, jsem zvyklá, takže mi to tehdy nepřišlo tak zlé a roušku jsem nepoužila. Teď mě zachrání! A ještě ke všemu to je typ N95. Vzala jsem si roušku do nemocnice, pak na letiště a na nákup respirátorů. Nosila jsem ji několik dnů. Co jiného mi zbývalo?

Nežiji sama, doma je se mnou můj šestnáctiletý pes. Dvaadvacátého odpoledne jsem zjistila, že mu dochází žrádlo. Okamžitě jsem volala do obchodu s chovatelskými potřebami, říkala jsem si, že když už budu venku, koupím si i ty respirátory. Stavila jsem se v jedné lékárně na ulici Tung-tching. Měli naštěstí typ N95, ale jeden za pětatřicet (o pět jüanů dražší než v Šanghaji). V balení jich je pětadvacet, to dělá osm set sedmdesát pět jüanů za balení. Zeptala jsem se, jak se můžou v takové situaci chovat jako vydřiduši. Řekli mi, že dodavatel zvedl cenu, v souladu s tím musí i oni. Nikdo se bez respirátorů neobejde, lidi je musí kupovat i za tak vysokou cenu. Rozhodla jsem se, že si pořídím čtyři, pak se uvidí. Nenapadlo mě, že nemají jednotlivě balené. Prodavačka mi z balení holou rukou vytáhla čtyři. To je hygiena! To už je lepší je nenosit. Nekoupila jsem si tedy nic.

Když jsem se vydala na nákup znovu, všechny lékárny byly zavřené. Otevřeno mělo jenom pár soukromých večerek. V jedné prodávali i respirátory N95. Šedé, jednotlivě balené, výrobce ze Šan-tungu, deset jüanů za kus. Koupila jsem čtyři. Ulevilo se mi. Věděla jsem, že bratr respirátor nemá, dohodla jsem se s ním tedy, že mu na druhý den dva dovezu. Ale než jsem jela, bratr volal, ať raději zůstanu doma. Naštěstí nikdo z nich nemusí ven.

Zrovna jsem si na WeChatu psala s kolegy. Všichni se shodli, že respirátory jsou v tuto chvíli největší problém. Každý musí občas ven na nákup, ať chce, nebo nechce. Někomu poslali respirátor přátelé, ale zásilka nedorazila. Někteří narazili na pochybné značky, na netu se dočetli, že překupníci vykupují použité a přeprodávají je dál, kdo by do takového rizika šel? Každý jich má doma jen pár, a tak jsme se vzájemně povzbuzovali, že to postačí. Jakýsi recesista na internetu trefil hřebíček na hlavičku, když napsal, že respirátory jsou teď jako vepřové – letos na svátky nedostatkové zboží.

Nepochybuji, že v tom nejsem s bratrem a kolegy sama. Ve Wu-chanu jsou jistě mnozí, kterým se respirátorů nedostává. Taky nepochybuji, že jich je v zemi dost, nedostačující je jen systém, jak respirátory dostat k potřebným. Můžeme jen doufat, že se co nejdřív obnoví doručovací služby a že přednostně vyřídí zásilky do Wu-chanu, aby nám pomohly přes tuhle překážku se přenést.

28. ledna

Viru je jedno, jestli jste chudí, nebo bohatí

Od včerejška se vyčasilo. Už neprší, odpoledne dokonce vykouklo sluníčko. Pod jasným nebem se člověku hned zvedne nálada. Jen je těžší vydržet doma. Od vyhlášení karantény přece jen sedíme zavření už šestý den. Za těch pět dní jsme měli spousty příležitostí vyříkat si mezi sebou vše, na co běžně není čas, i na hádky máme najednou víc času. Vždyť kdy bývají celé rodiny takhle dlouho spolu? Zvlášť pokud mají malý byt. Už jen samotný fakt, že člověk nemůže ven, dělá svoje. Dospělí to snad ještě zvládnou, ale děti jsou jak na trní. Poradí nějaký psycholog? Na každý pád to musíme všichni nějak ty dva týdny vydržet. V těchto dnech by snad měla epidemie kulminovat, alespoň se to říká. Také lékaři opakují pořád dokola, že dokud máme doma něco k snědku, ať jíme třeba jen suchou rýži a raději vůbec nevycházíme ven. Rozkaz, pane doktore.

I dnes jsem měla důvody k radosti i ke smutku. Na včerejšek jsem měla domluvený rozhovor se zástupcem šéfredaktora tiskové agentury CNS, probíhal prostřednictvím WeChatu. Sia Čchun-pching studoval taky na Wuchanské univerzitě. Dnes za mnou přišel s fotografem, aby k rozhovoru pořídili snímky. K mé obrovské radosti mi přinesl dvacet respirátorů N95. Kdo by to byl čekal! Jsem zachráněna. Tomu se říká ve vánici přijít na návštěvu s řeřavými uhlíky. Zrovna když jsme se u brány fotili, šel kolem bývalý spolužák Keng, byl venku pro rýži. Podezíravě si nás měřil. Čekala jsem, že na nás každou chvíli tím svým chenanským pedantským tónem vypálí: „A vy jste kdo? Co tu pohledáváte?“ Raději jsem ho tedy rychle pozdravila první. Okamžitě se mu rozzářily oči. Denně si sice ve skupině píšeme, ale zatvářil se, jako bychom se léta neviděli. Sia Čchun-pching studoval na stejné univerzitě jako my, jen na katedře historie. Studenti čínského jazyka a literatury a studenti historie bydleli za našich časů na stejné koleji. Takže když jsem ty dva představila, nadšeně si notovali, bylo to samé ahá a áno, jistě, pamatuji. Keng je můj soused. Kromě ve Wu-chanu pracuje taky na Chaj-nanu. Letos na jih odjet nestihl, stejně jako já uvázl ve wuchanském bytě našeho zaměstnavatele. Dozvěděli jsme se od něj, že ti dva nakažení z budovy osm byli hospitalizováni. Všichni sousedé si oddechli. V nemocnici se jim jistě dostane lepší péče než doma. Budu se dál modlit za jejich uzdravení.

Když jsem vyprovodila Sia Čchun-pchinga a vrátila se domů, čekalo mě další překvapení. Odpovědná redaktorka mých raných knih jako Do Lu-šanu za starými vilami nebo Koncese v Chan-kchou mi po přečtení mého postu poslala tři balení roušek. Jak mě potěšila! Není nad přátele! Najednou mám ochranných pomůcek na rozdávání. Rovnou jsem se o ně podělila s kolegy. Před chvílí si jich přišla pár vyzvednout kolegyňka a přinesla mi čerstvou zeleninu. Člověk má hned pocit, že v tom není úplně sám. Ona kolegyňka má nemocné rodiče, bydlí s nimi i s dětmi v jednom bytě, nemá to vůbec jednoduché. Obden musí ven na nákup. A to je teprve třicátnice. Viděla jsem, že na internetu navíc ještě řeší práci, dokdy je třeba odevzdat texty do dalšího čísla literárního magazínu. S takovými, jako jsme my, zvládne Wu-chan všechno, nemyslíte?

Bohužel se hromadí i špatné zprávy. Už když jsem poprvé viděla oznámení o hromadné oslavě Svátků jara v luxusním obytném komplexu Paj-pu-tching, dost rázně jsem se k tomu ve skupině vyjádřila. Pořádat v téhle době takhle velkou veřejnou akci je v podstatě zločin, napsala jsem dvacátého ledna. A představte si, jednadvacátého se ještě konala velká novoroční estráda. To ti lidi nemají rozum? Lidská hloupost snad nezná mezí. To nevěděli, co se děje, že hromadné akce nezrušili? I ten virus si musí ťukat na čelo: To mě tak podceňujete?

Škoda slov. A z Paj-pu-tingu skutečně přicházejí zlé zprávy. Mezi obyvateli se potvrdila nákaza novým koronavirem. Tu zprávu jsem si sice neověřovala, ale něco mi říká, že můj zdroj se nemýlí. Když pomyslím, kolik lidí na té oslavě bylo, je v podstatě vyloučeno, aby se nenakazili. Odborníci tvrdí, že úmrtnost na koronavirus je ve Wu-chanu nízká, všichni tomu chceme věřit, i já. Ale jsou i jiné zprávy, které nahánějí strach. Vy všichni, kdo jste byli dvacátého na té oslavě, opatrujte se. Virus nerozlišuje, jestli jste chudí, nebo bohatí šéfové.

Ještě se tu vyjádřím k čepici primátora Čoua. Od včerejška se internet plní posměchem, jak rychle si ji před premiérem Li Kche-čchiangem sundal. Být to jindy, taky se tomu od plic zasměju. Ale v současné situaci? Kvůli epidemii se primátor od rána do večera nezastaví, kdoví jestli vůbec spí, ta únava a stres na něm byly vidět. Jistě si teď říká, co ho to bezděčné gesto bude stát, až se situace uklidní. Každý na jeho místě by byl v úzkých, litoval by svého chování a zpytoval by svědomí. Na druhou stranu je lídrem obrovské metropole, musí se s tou ohromnou pohromou poprat se vztyčenou hlavou. Vždyť je taky jen člověk. Slyšela jsem, že primátor Wu-chanu je praktik, stojí nohama pevně na zemi, mluví dobře a k věci. Vypracoval se takhle vysoko vlastní pílí, když žil v horské oblasti E-si-šan. V životě se zřejmě nikdy nemusel potýkat s něčím takhle závažným. Takže si říkám, jestli bychom se na tu jeho kauzu s čepicí nemohli podívat z jiného, přívětivějšího úhlu: Třeba měl pocit, že není správné, když v tom chladném dnu má na hlavě pokrývku, zatímco premiérovi omrzají uši. Nebo protože je mladší než premiér, není slušné, aby měl vedle staršího muže na hlavě čepici. Proto si ji rychle sundal a podal ji asistentovi. Nebylo by to takto s trochou pochopení lepší? A tím svůj dnešní drobný příspěvek končím.

29. ledna

Pomáháte už tím, že se chráníte

Dnes jsem se velkopansky vyspala do růžova, probudila jsem se až v poledne. (Nikdy jsem nebyla ranní ptáče, ale normálně bych si lenošení vyčítala. Teď se ve Wu-chanu říká, že není těžší práce než se pořádně vyspat. A já prospala celé dopoledne a ještě i odpoledne. Pak se nemám cítit velkopansky!)

Ještě v posteli jsem si vzala mobil a projížděla vzkazy a zprávy. Jeden kamarád lékař mi napsal: Dávej na sebe pozor. Rozhodně nikam nechoď, zůstaň doma, zůstaň doma, zůstaň doma. To jeho důrazné opakování mi jako vykřičníky rozbušilo srdce. Epidemie zřejmě vážně kulminuje. Okamžitě jsem vytočila dceřino číslo. Zrovna se chystala do supermarketu. Řekla jsem jí, ať nikam nechodí. I kdyby neměla nic než suchou rýži, v těchto dnech má zůstat doma. Na čínský Nový rok (když jsem se doslechla, že se nebude smět jezdit v centru autem) jsem jí ještě stihla zavézt zásoby jídla, aby měla nejméně na deset dnů. Předpokládám, že se jí zachtělo vařit, proč by jinak musela ven? Naštěstí nechce umřít, takže když si mě vyslechla, slíbila mi, že zůstane doma. Netrvalo dlouho a volala znovu, jak se dělá zelí. (Představte si, že dala hlávku do mrazáku!) U dcery doma se snad ještě nikdy nevařilo. Chodí na jídlo buď ke mně, nebo si objedná dovážku. Teď bude muset poprvé použít vlastní kuchyň. Alespoň se něčemu novému přiučí. Všechno zlé je pro něco dobré, nebo ne? Já jsem na tom dnes o poznání lépe, sousedé mi přinesli plněné knedlíčky na páře, ještě se z nich kouřilo. Předávali jsme si je sice v rouškách, ale čerstvými domácími pao-c’nepohrdnu.

Je jasno. Slunce svítí a příjemně hřeje, dny, jako je ten dnešní, jsou v zimě ve Wu-chanu nejkrásnější. Nebýt epidemie, určitě mám pod okny dopravní zácpu. Kousek odsud je totiž Východní jezero s rozlehlým parkem, nejvyhledávanější výletní místo každého Wuchaňana. Teď zeje prázdnotou. Předevčírem tam byla kamarádka Tao běhat. Oběhla svou obvyklou trasu dokola a říkala, že za celou dobu nepotkala živáčka. Jestli je někde ve Wu-chanu dnes bezpečno, tak je to v jindy nejnavštěvovanějším přírodním parku.

Wuchanští sice sedí všichni doma, ti zdraví ale neklesají na duchu. Nejhůře na tom jsou nemocní a jejich příbuzní. Získat lůžko v nemocnici není lehké, mnohé sžírá nejistota. Výstavba nové polní nemocnice je v plném proudu, ale dostatek lůžek je stále hudbou budoucnosti. Rodiny nemocných jsou postižené nejvíc. Kdoví kolik rodin tohle neštěstí vůbec přežije, z kolika zůstanou trosky nebo úplně zmizí z povrchu zemského.

Problému se věnují i média. A ještě víc je soukromých zpráv a komentářů na sociálních sítích a osobních blozích. Nezbývá než dokumentovat. Zrovna dnes jsem četla text někoho, komu na Nový rok umřela máma, táta i starší bratr jsou také nakažení. Svíralo se mi srdce. Ta rodina patří ke střední třídě. Jak na tom pak budou všichni ti nemocní chudí? Kdoví jak přežijí. Když jsem před pár dny viděla první videozáznamy z nemocnic, záběry na vyčerpané lékaře a sestry a na hroutící se pacienty, přepadl mě takový smutek a pocit bezmoci jako ještě nikdy. Čchuan-e[1] říká, že by si každý den nejraději pořádně poplakal. Komu taky dnes není do breku? Říkám to pořád, že až dnes jasně vidíme, co to znamená skutečná katastrofa. Se všemi viníky, všemi lajdáky, kteří svou nedbalostí způsobili nebo dopustili, aby k tomu vůbec došlo, se musíme vypořádat. Musí být pohnáni k odpovědnosti, žádný nesmí uniknout. Teď se z toho ale potřebujeme nejdříve vyhrabat.

Co nového u mě? Pominu-li své emoční rozpoložení, můj život se s vyhlášením karantény příliš nezměnil. Svátky jara jsem i dříve slavila podobně. Jen třetího se scházíme u dědy Janga, popřát si do nového roku a společně povečeřet (to jsme letos zrušili, maminčin bratr je úctyhodného věku a křehkého zdraví, musí se chránit nejvíc z nás všech). V zimě se mi vrací zánět horních cest dýchacích. Poslední tři roky jsem musela kolem Nového roku do nemocnice. Letos si dávám o to větší pozor, abych neonemocněla. Tento týden mě pobolívala hlava, včera jsem trochu kašlala, dnes mi je už naštěstí dobře. Spisovatelka Ťiang C’-tan (je i velkou znalkyní čínské medicíny) mi podle příznaků už dříve diagnostikovala „vnitřní oheň uzavřený chladem“. Od té doby si v zimě dělám čaje z listů morušovníku, kozince, zimolezu, sušených květů chryzantémek, kustovnice, čínských datlí a ženšenu. Říkám tomu „mišmaš“. Každý den vypiju několik hrnků. Letos si k tomu ráno beru ještě vitamin C – rozpustím si šumivou tabletu a ještě ji zapiju několika sklenicemi převařené vody. Večer si ve sprše co nejdéle horkou vodou prohřívám hrudník. A do toho jsem preventivně proti nachlazení snědla už všechny bylinné kapsle Lien-chua čching-wen se zlaticí a kořenem borytu, co jsem doma měla. Kamarád ve skupině přišel s dalším zaručeným způsobem, jak ochránit své zdraví, říká se mu „zavírání brány“. Máme si jako mantru tiše přeříkávat: „Póry po celém těle, zavřete se! Větru, chlade, nevstupuj, patogeny, neútočte! Dobré ať se drží ve mně a zlé pryč!“ Prý to funguje, je to pradávné tajné zaříkadlo, žádná pověra. Srdečně jsme se tomu zasmáli. Ani nevím, jestli si to někdo odříkává. Já už vyzkoušela v podstatě všechno, co mi přátelé doporučili, tedy kromě „zavírání brány“. A musím říct, že nějaký efekt to má, rozhodně se zatím cítím zdravá. Každý můžeme pomáhat už tím, že budeme chránit vlastní zdraví.

A ještě dodatek: Jeden z mých postů včera zablokovali shadowbanem. Zůstal tam viset déle, než jsem sama čekala. Nasdílela ho spousta lidí. Na svůj účet na Weibo vždycky píšu, co mě zrovna napadne, mám ráda ten pocit lehkosti, co na srdci, to na jazyku. Nečtu to po sobě zrovna dvakrát pečlivě, mívám tam chyby (za což se stydím a omlouvám své alma mater, především její katedře čínského jazyka), nechť laskavý čtenář promine. Vlastně jsem ani nechtěla v téhle pohnuté době nikoho kritizovat (jak praví staré čínské přísloví, až přejde podzim, zúčtujeme spolu, ne?). Naším společným nepřítelem je teď epidemie. A já budu v době, jako je tato, stát s vládou a všemi obyvateli Wu-chanu bok po boku a ze všech sil bojovat s ostatními proti nemoci. I já budu poslušně plnit vše, co nám vláda nařídí. To jen že mě v tu chvíli myšlenky dovedly k oné úvaze, a přemýšlet přece musíme. Tak jsem si dovolila trochu zapřemýšlet.

30. ledna

Nikdo se nesmí vyvléknout z odpovědnosti

Dnes je nádherně slunečno. To nejpříjemnější zimní počasí. A taky jsem si ho jaksepatří vychutnala. Akorát epidemie kazí lidem náladu. Tolik krásy, a není, kdo by se jí kochal.

Kam se člověk podívá, všude narazí na tvrdou realitu. Po probuzení jsem otevřela zprávy. Nějakého rolníka vprostřed noci zastavili na kraji vesnice. Chtěl projít hliněným valem, nenechali ho ale vejít do vsi. Žádné prosby nepomohly, hlídači se nenechali obměkčit, poslali ho pryč. Kam v té chladné noci asi šel? Co se s ním stalo? Striktně dodržovat karanténní opatření je jistě chvályhodné, ale nelze kvůli nim pošlapávat i základní lidskost. Jak je možné, že nařízení představitelů různých úrovní státní správy mají takovou moc? Vždyť by stačil jediný člověk s rouškou, který by toho chudáka rolníka zavedl do uzavřené prázdné místnosti, kde by v izolaci přenocoval, a bylo by. Jinde jsem se dočetla o chlapci s mozkovou obrnou, který zůstal doma pět dnů zcela sám, protože jeho otec byl poslán do izolace. Chlapec zemřel hlady. Jedna epidemie, a co všechno neodhalí, od úrovně našich představitelů po nejrůznější neduhy naší společnosti. A to je nemoc horší a dlouhodobější než ta způsobená novým koronavirem. A uzdravení je v nedohlednu. Na to lékaři nestačí, navíc se nikdo ani léčit nechce. Je to hrozné pomyšlení. A není to ani pár minut, co jsem se dozvěděla, že jeden náš mladý kolega z práce je už dva dny nemocný. Těžce dýchá, podezření tu je, ale ještě se nepotvrdilo, takže v nemocnici se léčit nemůže. Je to moc slušný a poctivý hoch. Znám se s jeho rodinou už dlouho. Kéž by to byla jen obyčejná chřipka a nic horšího.

Dostávám spousty zpráv. Lidé mi píšou, že si přečetli můj rozhovor na CNS a že jsem tam mluvila moc hezky. Interview vyšlo oficiálně v cenzurované podobě, ale to se dá pochopit. Původně tam bylo několik vět, které tam podle mého názoru měli nechat, nikomu by neuškodily. Když jsme mluvili o uzdravování, řekla jsem taky: „Důležité je nezapomínat na rodiny nakažených a zemřelých. Jejich utrpení a jejich bolest jsou hluboké, někteří si je v sobě ponesou možná celý život. Těmto lidem by měla vláda také věnovat zvláštní péči…“ Když pomyslím na toho venkovana, kterého uprostřed noci nepustili do vesnice, na toho postiženého chlapce, který opuštěný a sám doma zemřel hlady, na volající o pomoc, na všechny ty zanechané napospas, kteří jako toulaví psi běhali wuchanskými ulicemi (včetně dětí), říkám si, jak dlouho se taková rána bude zacelovat. O tom, co to bude stát celou zemi, ani nemluvě.

V posledních dnech se na internetu přetřásá chování oněch „odborníků“ při jejich návštěvě Wu-chanu. Ano, tito slovutní „odborníci“, kteří s arogantní lehkostí tvrdili všem, že nemoc rozhodně není přenositelná z člověka na člověka a že je vše pod kontrolou, se dopustili neodpustitelného zločinu. Pokud mají jen špetku svědomí v těle, jak se asi cítí teď, když vidí, kolik utrpení jejich nezodpovědné závěry způsobily? Jestlipak se stydí? Za bezpečí lidu pochopitelně nesou zodpovědnost nejvyšší představitelé provincie Chu-pej. Když teď lid není v bezpečí, musí se zodpovídat. Šíření epidemie a dnešní stav věcí není vinou jen jednoho člověka. Nikdo z viníků se z toho nesmí vyvléknout. V tuto chvíli bychom však mnohem víc potřebovali, aby se naši představitelé vzmužili a s vědomím viny, ale především s vědomím odpovědnosti lidi z tohoto těžkého období vyvedli. Tím by si zasloužili odpuštění. Pokud vydrží Wu-chan, vydrží i celá Čína.

Většina mých blízkých se nachází ve Wu-chanu. Zatím jsou naštěstí všichni zdraví. Patříme už ke starší generaci – nejstaršímu bratrovi s manželkou je přes sedmdesát, druhý bratr i já se k této věkové hranici už taky blížíme. Zemi nejvíc prospějeme tím, že neonemocníme. Neteř se synem dnes ráno přistáli v Singapuru. Jsou teď v izolaci v jednom rekreačním středisku. Obrovské poděkování patří dopravní policii městské části Chung-šan. Neteři přišlo včera oznámení: Letadlo do Singapuru odlétá ve tři ráno, dostavte se večer s dostatečným předstihem k odletu. Ale s ochromenou veřejnou dopravou a bez osobního auta neměli, jak se na letiště dopravit. A tak ten úkol padl na mou hlavu. Bratr bydlí ve čtvrti Chung-šan v bytovém komplexu Středočínské technické univerzity. Volala jsem tedy na příslušnou dopravní policii, abych se dopředu ujistila, že tam vůbec budu smět autem. Ukázalo se, že tam slouží nemálo mých čtenářů. Řekli mi, abych zůstala doma a v klidu psala, že se postarají. A tak večer vyslali policejní vůz a odvezli bratrovu dceru a vnuka na letiště. Celá naše rodina je jim za tuto nezištnou pomoc nesmírně vděčná. Moct se v nouzi spolehnout na pomoc policie je snad to nejpříjemnější zjištění, kterého se vám může dostat. Neteř se synem jsou dnes v pořádku a v bezpečí, to je také jedna z mála skutečně potěšujících zpráv dnešního dne.

Podle tradičního kalendáře je dnes už šestý den nového roku. Osmý den v karanténě. Je potřeba říct, že přestože jsou Wuchanští od přírody nad věcí a přestože se organizace práce zlepšuje, město se stále nachází v kritickém období.

K večeři jsem si dala jáhlovou kaši. Za chvíli se půjdu protáhnout na běžecký pás. To je tedy můj další příspěvek do mé osobní složky.

31. ledna

I patolízalství by mělo znát míru

Dnes je sedmý den nového roku a je krásně, dalo by se říct. Snad je to slunečné počasí dobrým znamením. Tento týden je pro boj s epidemií kritický. Odborníci tvrdí, že do patnáctého by se měly u všech nakažených, u kterých nemoc propukne, projevit příznaky. To bude zlomový bod. Musíme ten týden vydržet. Do té doby by měli být nakažení povětšinou v izolaci, zdraví pak budou moct vyjít ven, bude zase svoboda. Alespoň by to tak mělo být, nebo ne?

Ještě jsem ani nevstala a už jsem si na mobilu prošla zprávy. Jedna je obzvlášť potěšující: Onen hoch od nás z práce „není nakažený, už je mu dobře, včera se jen předávkoval prášky na průjem. Ten kulišák! Za to, jak nás všechny vyděsil, nás pěkně pozve na pořádnou žranici, až bude po karanténě“. Jen co jsem se dosmála, vidím další: Jedna naše společná známá, tanečnice z provinčního lidového souboru, onemocněla. Nahlásila se na příjem do nemocnice, ale těsně než na ni přišla řada, zemřela. Taky jsem se doslechla, že se potvrdila nákaza u většího počtu činitelů provincie, několik z nich už nemoci podlehlo. Kolik lidí a rodin na tuhle epidemii ještě doplatí? A to jsem dodnes neslyšela žádnou veřejnou omluvu. Nikdo nezpytuje svědomí, zato s výmluvami a házením viny na jiné se roztrhl pytel.

Komu mají živí spílat? Jistý spisovatel mluvil v interview dokonce o jasném vítězství. Co to plácá? Nevidí, co se ve Wu-chanu děje? Nevidí, jak na tom Čína je? Nevidí ty miliony vyplašených, nevidí nemocné, jejichž život visí na vlásku, je slepý vůči zničeným rodinám? Jaké vítězství? Kde vzal to „jasné“? A to je ze stejné branže jako já – že ho pusa nebolí! Myslíte, že prostě jen tak něco plácl, aniž by se zamyslel? Kdepak. Naopak mu to v hlavě šrotuje, jak se nejlépe zalíbit těm nahoře. Naštěstí jsem hned narazila na kritickou odezvu jiného spisovatele, který slova toho pochlebovače důrazně a bez rukaviček zpochybnil. Je vidět, že spisovatelů, kteří mají svědomí a důstojnost, je stále dost. Sice už nejsem předsedkyní Svazu spisovatelů provincie Chu-pej, pořád jsem ale spisovatelka. Apeluji tímto na všechny své chupejské kolegy: Až budete vyzváni, abyste napsali oslavné texty, zamyslete se, koho budete oslavovat, než vezmete pero do ruky. A pokud se rozhodnete pět ódy, držte se prosím alespoň v jistých mezích. Jsem sice už stará, ale můj kritický rozum nestárne a ostří mého pera se nijak neotupuje.

Odpoledne jsem se nehnula od plotny, na večer jsem si naplánovala zavézt dceři navařené jídlo. Dvaadvacátého se vrátila z Japonska, domů se dostala až po půlnoci. A hned zůstala zavřená v karanténě, bez zásob. Posledního a prvního jsem jí něco k snědku dovezla. Po pár dnech si ale začala stěžovat, že už to nevydrží, že si zajde nějaké hotové koupit. Její otec i já jsme zásadně proti, aby se vydávala ven, raději jí uvařím sama. Nebydlí daleko, mám to k ní nějakých deset minut autem. Policie mi potvrdila, že můžu jet. A tak jsem navařila a vezla jí proviant. Cítila jsem se trochu jako hrdinka, která veze zásoby Rudé armádě. Areál je uzavřený, dovnitř se nepouští, předávka se odehrála na hlavní bráně. Dcera je jediná, která z rodinných potomků zůstala ve Wu-chanu, musím se o ni postarat.

Kolem domu mi vede druhý městský okruh, běžně se na něm provoz nezastaví ani v noci. Teď jen sem tam projede auto, chodce člověk téměř nevidí. Jindy rozzářené ulice jsou teď v noci potemnělé, obchody zavřené. Když se loni v říjnu konaly ve Wu-chanu Armádní světové hry, nechalo město ověsit domy kolem hlavní silnice světelnými girlandami, západní strana blikala, východní ne. Tehdy mi všechna ta oslnivá záře připadala protivná. Dneska na mě světla každého projíždějícího auta působí utěšujícím dojmem. Včera holt není dnes.

Malé supermarkety mají stále otevřeno. V ulici pořád provozují živnost i někteří zelináři. U jednoho jsem si koupila čerstvé čínské zelí, v supermarketu pak vejce a mléko (vajíčka měli až ve třetím). Zajímalo mě, jestli se nebojí mít otevřeno, nebojí se, že se nakazí? Odpověděli prostě a klidně, že život musí jít dál, musíme přežít my i vy. Svatá pravda. Musíme žít, oni i my, přesně tak! Lidé, jako jsou tito, mi připomínají, jak moc si vážím obyčejných pracujících občanů. Ráda s nimi občas prohodím pár slov, z neznámého důvodu z toho mívám dobrý pocit. Podobně jako v těch pár dnech, kdy byl celý Wu-chan bez sebe strachy, pršelo a foukalo, a i v tom šíleném čase a plískanici ty prázdné ulice někdo tiše zametal. Pohled na zametače přiměl člověka zastydět se za svůj strach. Byl to balzám na duši.

1. února

Záchranou druhých zachrání i sebe

I dnes nám krásně svítí slunce. Je osmý den nového roku. Začíná se mi stýskat po čilém životě, který tou dobou obvykle naplňuje náš dvůr. Po probuzení si jako vždy projíždím v mobilu novinky. Narazila jsem na jednu statistiku z 31. ledna, která ukazuje, že počet nakažených i podezřelých z nákazy ve Wu-chanu sice stále stoupá, už ne ale tak rychle, už tři dny za sebou rostou čísla den ode dne pomaleji. I počet nemocných v kritickém stavu se snižuje. Smrtnost se v porovnání s dřívějškem pohybuje kolem dvou procent. A narůstá počet uzdravených a nepotvrzených podezření. To je dobrá zpráva! Znamená to, že zavedená karanténní opatření se nemíjí účinkem. Tu statistiku sdílel nejstarší bratr v naší rodinné skupině. Nedokážu říct, jestli jsou ta čísla podložená, ale pevně doufám, že ano. Stále platí, zvládne-li to Wu-chan, zvládne to i celá Čína.

Vzpomínám si, že to byl právě můj nejstarší bratr, kdo mi jako první řekl o existenci nového viru. Máme na WeChatu soukromou rodinnou skupinu, vlastně jsme tam jen my čtyři sourozenci. Ani švagrové a naše děti se nepřidali. Dva z mých starších bratrů jsou vysokoškolští profesoři, jejich profesní a zájmové skupiny jsou bohatým zdrojem nejrůznějších informací. Obzvlášť nejstarší bratr je hotová studnice vědomostí. Vystudoval v Pekingu na univerzitě Tsinghua, učí na Středočínské technické univerzitě ve Wu-chanu, takže má od svých známých spousty cenných informací. 31. prosince v deset dopoledne nám bratr nasdílel článek, ve kterém se psalo, že „existuje podezření, že se ve Wu-chanu objevila nová viróza neznámého původu“ – a v závorce „SARS“.

Bratr psal, že neví, jestli to je pravda. Druhý bratr nás okamžitě nabádal, ať tu zprávu nešíříme. Druhorozený pracuje v Šen-jangu, nabízel nám, ať přijedeme za ním, než se nebezpečí přežene. Na severu v Šen-jangu je minus dvacet, to žádný virus dlouho nepřežije. Nejstarší namítal, že koronaviry jsou citlivé na vysoké teploty, už jste zapomněli na rok 2003? Později bratr potvrdil, že je to pravda a že do Wu-chanu už dorazila skupina odborníků ze Státního zdravotního výboru.

Třetího bratra ta zpráva docela vyděsila. Bydlí totiž jen kousek od tržnice – epicentra nákazy. Když jsem si v poledne ty zprávy přečetla, řekla jsem mu, ať teď nechodí do nemocnice. Není na tom zdravotně nejlépe, dlouhodobě se léčí právě v Chankouské ústřední nemocnici, kde se věnují léčbě respiračních onemocnění. Bratr po chvíli odepsal, že se byl u nemocnice podívat, ale je tam klid, nic se neděje. Myslel, že tam bude spousta novinářů. Brzy jsem v jiné skupině, kterou máme vytvořenou s bývalými spolužáky, našla videa s aktuálními záběry z tržnice Chua-nan a z Ústřední wuchanské nemocnice. Nasdílela jsem je bratrům. A přidala radu, aby si třetí bral alespoň roušku, až půjde ven z domu. Navrhla jsem mu taky, aby přišel po Silvestru na čas bydlet ke mně. Přebývala jsem zrovna na jihu města v příměstské čtvrti Ťiang-sia, od centra Chan-kchou to je přece jen docela daleko. Bratr na to, že uvidíme, jak se bude situace vyvíjet. Druhorozený mínil, že se není čeho bát. Takové zprávy si vláda provincie ani vláda města nedovolí zatajovat, jak by to pak před obyvateli ospravedlnili? Myslela jsem si totéž. Ohledně něčeho tak vážného by přece informace nezatajovaly, nemohly by lidem neříct pravdu.

Prvního ledna dopoledne nám první bratr poslal další článek z Wuchanského večerníku o tom, že tržnice Chua-nan byla s okamžitou platností uzavřena. Nejmladší stále tvrdil, že tam u nich se nic neděje, život jde dál jako vždy. Od toho dne jsme se coby běžní obyvatelé města měli na pozoru. Chovali jsme se podobně jako teď, nosili roušky a zůstávali pokud možno doma. Věřím, že to ostatní obyvatelé dělali stejně, s epidemií SARS jsme si zažili své, nikdo to proto nebral na lehkou váhu. Ale brzy přišlo ujištění z oficiálních míst podložené odborným závěrem, že nemoc se mezi lidmi nepřenáší. Vše je tedy pod kontrolou, žádné nebezpečí nehrozí. Všichni jsme si oddechli. Stejně nikdy nejíme divoká zvířata, na tržnici Chua-nan nakupovat nechodíme, čeho bychom se měli obávat?

Vracím se k tomu proto, že jsem si dnes ráno přečetla rozhovor s panem Wang Kuang-faem. Pan Wang byl ve druhé skupině odborníků, kteří přijeli do Wu-chanu prověřit virus. Jen co vyřkl své „nebezpečí nehrozí“, sám se nakazil. Myslela jsem, že bude svých unáhlených závěrů alespoň trochu litovat a zpytovat svědomí. I kdyby tu chybu neudělal on osobně, ten verdikt vyšel z odborné skupiny, jejímž byl členem. I kdyby byl byrokratický systém vedení provincie a města jakkoliv zkostnatělý, i kdyby na něj tlačili, aby pro zachování zdání úspěšného rozvoje zamlčoval skutečnosti, neměl by být jako lékař a odborník ve svých vyjádřeních přinejmenším opatrnější? Musel to takto přímo zabít? Šestnáctého ledna se přitom u doktora Wanga potvrdila nákaza, nejméně v té době už mu tedy muselo být nad slunce jasné, že virus se z člověka na člověka přenáší. My jsme ale od dr. Wanga neslyšeli jediné slůvko, kterým by své předchozí závěry opravil a uvedl na pravou míru, neslyšeli jsme jediné varování, aby si lidé dávali pozor. Museli jsme počkat ještě další tři dny, dokud do Wu-chanu nepřijel akademik dr. Čung Nan-šan[2], než lidem řekli pravdu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Deník z Wu-chanu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.