Tiráž

Václav Cílek

Prohlédni si tu zemi

I když vidíme jen obyčejné věci,

stejně toho vidíme hodně

© Václav Cílek, 2012

Illustrations © Vladimír Kokolia, 2012

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována a rozšiřována jakýmkoli způsobem bez předchozího písemného svolení nakladatele.

Druhé vydání (první elektronické).

Redakce Tereza Kodlová.

Jazyková korektura Michaela Pohlreichová.

Obálka a sazba Martin Radimecký (pdf).

Konverze do elektronické podoby Marek Pečenka a David Greguš.

Vydalo v roce 2012 nakladatelství Dokořán s. r. o., Holečkova 9, Praha 5, dokoran@dokoran.cz, www.dokoran.cz (pdf – 536. publikace, 71. elektronická; epub – 537. publikace, 72. elektronická; mobi – 538. publikace, 73. elektronická).

ISBN 978-80-7363-474-2 (pdf)

ISBN 978-80-7363-475-9 (epub)

ISBN 978-80-7363-476-6 (mobi)

Obsah

Tiráž

Poděkování

Předmluva

I. Místa z druhé strany

II. Praha a její genius loci

III. Maigret a globalizace

IV. Přelévání bohů

Příloha

Poznámky a výběr použitých pramenů

O autorovi

Poděkování

Jádro textů o Praze pochází z let 1993–96, kdy jsem byl silně a velice vděčně ovlivněn filozofem Zdeňkem Neubauerem, grafiky Zdeňkem Boušem a Oldřichem Hamerou, spisovatelem Bohumilem Hrabalem, undergroundovým redaktorem Hanťa Pressu Vaškem Karafiátem a okruhem kolem zapomenuté, ale nezapomenutelné Pražské imaginace. Kromě toho bych rád za různá napomenutí a postrky poděkoval Zdenkovi Pavelkovi, Ivanu Benešovi, Tereze Kodlové a nakladatelství Dokořán. Prudiče Miltona prosím, jestli je ještě v Argentině, aby se mi ozval, nutně potřebujeme jeho zkušenosti s brokovnicí. Prakticky všechny texty vycházejí z různých cest a akcí, kterých se dohromady zúčastnilo mnoho přátel, náhodných chodců či studentů. Mnozí z nich mne nějak ovlivnili a dnes už je neumím všechny vyjmenovat.

Předmluva – andělé minulosti

Asi před třemi lety jsem nečekaně a zřejmě nezaslouženě dostal z rukou Václava Havla cenu Nadace VIZE 97 za práce o krajině. Součástí předávacího ceremoniálu je sborník v měkké vazbě, který obvykle obsahuje pár typických esejů. Neměl jsem narychlo nic pořádného po ruce, tak jsem použil texty pro připravovanou a nikdy nevydanou Knihu závojů a čar, ale výsledný sborník jsem vzhledem k typu ocenění nazval „Krajina z druhé strany“. Dílo bylo rozebráno a dnes je již nedostupné. Neměl jsem s ním žádné další plány.

Počátkem roku 2012 mne mé kmenové nakladatelství Dokořán požádalo, zda by tato práce nemohla vyjít jako standardní kniha v krajinářské řadě. Rád jsem souhlasil, ale věděl jsem, že některé texty budu chtít doplnit a jiné vypustit. Borgesovsky jsem začal plánovat knihu, která by se rovněž jmenovala „Krajina z druhé strany“, ale uvnitř byla jiná! Nakonec to dopadlo tak, že z původního rukopisu zůstala necelá, a navíc ještě přepracovaná třetina a zbytek textu je nový. Držíte jej v ruce.

Chápu, že tato situace frustruje mé čtenáře. Nejednou mne žádali, abych nedělal druhá, doplněná vydání, protože pak za ně zbytečně utrácejí peníze. Snažil jsem se na to myslet. Dokonce jsem zašel tak daleko, že např. kniha o trpaslících (Archeus) měla původně být čistě monotematická, ale věděl jsem, že když bude jenom o trpaslících, tak bude stát 250 Kč, kdežto když do ní přidám další eseje a délka bude dvojnásobná, bude stát 300 Kč, protože za ekonomiku v nakladatelství odpovídá zkušený Marek Pečenka. Podobné to je i s touto knihou, která kdyby obsahovala jenom nové výtvory, stála by jen o něco málo méně, než když jsem do ní přidal živé jádro dřívější knihy. Nezlobte se, prosím, že to všechno tak přízemně vysvětluji, ale ekonomika je rovněž součástí kultury a i nakladatelé si musí vydělat na svůj skromný kaviár.

V této knize skoro nepíšu o krizi, to jsem dělal již před lety, když ještě nebyla tak vidět. Dnes mě to nebaví. Víc cítím potřebu normálního, klidného světa, trochu povzneseného nad nejisté poměry. To je situace židovské kabaly v průběhu středověké transformace druhé poloviny 13. století i barokních Čech v celém dlouhém století po konci třicetileté války. Možná ležíme na zemi, ale nabíráme tam sílu. Konec světa už byl, ale andělé minulosti nás dále doprovázejí na cestě životem. Myslete na chorál!

Václav Cílek

I. Místa z druhé strany

Prohlédni si tu zemi

Myslel jsem, že už o krajině nebudu psát. Nechci sedět ve vlaku, který se v posledním desetiletí tak úspěšně rozjel. Nemohu založit živnost na pseudolyrickém velebení české krajiny a nostalgii mizení. Nepamatuji si ani pořádně, odkud pochází výrok uvedený v názvu tohoto textu. Myslím, že je ze starozákonní knihy Jozue a že byl míněn úplně jinak, než jak nás „prohlížející si“ dnes oslovuje.

Krajina, která komunikuje po svém

Špatně se mi chodí. Propadl jsem se po zádech do románské krypty kostela sv. Václava ve Vrbčanech. Mnoho let to je mé zamilované místo: malá zemědělská obec v kouřimském kraji obklopená pravěkými hradišti a hnízdem románských kostelíků. Vrbčanský kostelík leží uvnitř oválného hliněného valu, kterým mohlo být buď dřívější ještě ottonské opevnění kostela, nebo drobné slavníkovské hradiště. V kostele na mramorovém stole bylo uchováváno kopí svatého Václava, které bývalo podle dost zaručených zpráv, například kanovníka Kosmase, nošeno do bitev jako tajná spirituální zbraň.

Po mnoha letech jsem se toto jaro konečně dostal dovnitř. Na oltáři je model kostela z 16. století, tedy ještě z doby před barokní přestavbou. Jsem tak nadšen, že jsem se ocitl na tomto svatém místě v kostele svého patrona, že radostně fotografuji, vidím svět hledáčkem fotoaparátu, a ne očima. Kvůli lepší perspektivě dělám krok dozadu… pak si nic nepamatuji a ležím na zádech v kryptě asi o dva metry níž, pořádně potlučen. Ale asi nemám nic zlomeného (možná jedno žebro).

Náš kameraman se nade mnou naklání a říká: „Něco nás tu nechce.“ Před chvílí u kostela postavil kameru na stativ a stativ spadl. To se mu ještě nikdy nestalo, to se totiž vzhledem k ceně a křehkosti kamery stát ani nesmí. Kamera však funguje, já funguji, rozbitý objektiv fotoaparátu silou narovnávám, vrčí, ale také funguje. Byli jsme odmítnuti, ale ne zničeni.

Nebudu popisovat svá banální, byť nepříjemná zranění, ale chci se zastavit u pocitu, že tímto způsobem se projevuje kontakt s krajinou. Pád, na který se vůbec nepamatuji, měl dva rysy. Ten první je otřes: Místo, co mi to děláš? Vždyť já tě miluji a roky uctívám! Pochopitelně, že v lidské rovině jsou dějiny lásek dějinami pádů. Tak proč by totéž nemělo platit pro krajinu? Druhá myšlenka má barokně-mytické rysy. I v rámci svého nepamatování mám totiž nejasný pocit, jako by někdo, možná svatý Václav sám, pode mne položil svůj plášť, tak jak to vídáme na lidových obrázcích s Pannou Marií. Nezabránil pádu, ale zmírnil jej.

S postupem doby tomu věřím čím dál víc. Jak to ve skutečnosti bylo, se pochopitelně nikdy nedozvím (nebo až po smrti), ale zase teď už docela dobře tuším, jak vznikaly lidové legendy o zázracích, jaké jsou vyobrazeny třeba v ambitech příbramské Svaté hory. Podobných příběhů, byť ne na tak duchovních místech, bych mohl z poslední doby jmenovat víc. Myslím, že souvisí s tím, že se člověk ve vnímání krajiny posunul od poetických vztahů k přímější základní realitě, takže krajina začala fungovat stejně syrovým způsobem jako za Slovanů nebo třicetileté války.

Beduíni – základní otázka

V Káhiře vedle staré opery je obchod s beduínským stříbrem. Majitel se člověka snaží oslnit. Přijdete tam a zeptáte se na beduínské šperky. Posluha odejde dozadu a přivleče třicetikilový pytel naditý starými, většinou rozbitými šperky. Převrhne jej na mramorovou podlahu. Kochá se údivem kupujícího a radostně volá: „Ali Baba, Ali Baba!“ Stavoval jsem se u něj roky, ale on se mě pokaždé snažil orientálně podvést, takže už tam nechodím. Ale nicméně, rukama mi prošly kilogramy šperků sebraných hlavně v oázách Západní pouště.

Asi pět kilometrů severně od Vrbčan leží kouřimské hradiště. U hrazeného kultovního místa na Libušince býval v posledních desetiletích pohanství hřbitov místní elity. Pochází odtud jedny z nejkrásnějších slovanských šperků nalezených v Čechách. Jenže kdybychom je zamíchali do pytle s beduínským stříbrem na náměstí Ubra, nikdo by si ničeho nevšiml. Z nějakého tělesa šperku, třeba z obdélníkové kaptorgy, visí stejné cinkavé řetízky na konci se závěsky v podobě kapky či oka. Takovýto šperk chrání svého nositele materiálem, tvarem a zvukem přelévajících se řetízků. Spekuloval jsem o společných byzantských kořenech, ale řešení možná spíš spočívá v typu řemesla a nomádském životním stylu.

Soubory velkomoravských šperků třeba z pohřebiště v Lužicích nebo staroměstských Valů jsou ještě bohatší a pozoruhodnější. Zdeněk Klanica v nich shledává paralely s předměty stepních národů někde mezi Íránci, Skyty a obyvateli karavanních měst na Hedvábné cestě. Pozoroval jsem z výšin nad Palmyrou krajinu a snil o městě Dura Europos, kde pochopím, s kým se Slované stýkali a čí víno pili, ještě než přišli na Jižní Moravu a do české kotliny.

Jde mi ještě o něco víc. Jak to, že cítíme takové pohnutí v pálavské stepi a trochu jiné, ale rovněž staré, v lužním lese? Kde v nás leží hranice mezi smrkovým lesem Gabréty a světlou rozvolněnou doubravou s travním podrostem? Na jaké krajiny a z jakých vrstev naší bytosti vlastně reagujeme?

Kavylová krev

Na problém kavylové krve jsem narazil již ve své dřívější studii o trpaslících, která celkem přesvědčivě ukazuje, že část krušnohorských trpaslíků odešla na majestátní a rudami bohatý Ural. Očekávali divočinu, ale našli celá opuštěná podzemní města Divých lidí a ještě níž zářivá města Starců. Setkali se s obřím hadem Polozem („Plazem“) podobným egyptskému Apopovi. Nepředpokládali, že se octnou v zemi kurhanů na troskách několika velkých říší doby bronzové. Byli to v podstatě vesničané z česko-saského pohraničí. Netušili, že kovy z jižního Uralu byly kolem 31. století před Kristem a 37. století před Prorokem vyváženy do Palestiny a předdynastického Egypta.

Tato věc mne skutečně pronásleduje. Bereme jako rok zrodu šesté století našeho letopočtu, kdy se ve střední Evropě usídlili Slované. Ale to je jenom polovina naší historie. Druhá, starší část se odehrává v jiné krajině, která v nás rovněž zanechala své, mnohem méně patrné stopy. Jistě v nás tepe rovněž krev Keltů a Lužičanů či Knovízanů, a tímto severozápadním směrem se díváme často. Je to Východ, prostor a světlo, které kvůli viditelné krutosti a chaosu těchto rusko-turecko-mongolských končin opomíjíme.

Prakrajiny

Pojďme spíš intuitivně definovat pravěké krajiny, které jsou součástí naší bytosti. Jako obyvatelé Mostu či Křižovatky v sobě máme východní i západní prvky, něco málo Severu (který byl osídlen pozdě) a něco víc Mediteránu. Moravané jsou v zásadě víc východní – řečtí a Češi víc západní – keltští. Pravěký člověk znal hory a Alpy pro něj byly možná menší překážkou než odstavenými rameny pokryté údolí Moravy, ale hlavním životním prostorem obyvatel Západu i Východu byly nížiny. Na základě podobnosti indoevropských jazyků víme, že jsme všichni patřili sušší lesnaté krajině s nevysokými kopci, kde žil jelen i myš. Nebylo odtud daleko na pastviny pokryté travou a rozptýlenou vegetací. Setkání s velkou řekou byl vždy – tehdy jako nyní – silný zážitek.

Hledal jsem pravlast ve stepi podobné Slovenskému krasu nebo panonským nížinám a snažil se zůstat věrný květnatým bučinám. Byl jsem osloven okrajem pouští, ale to by nás v tuto chvíli zavedlo hodně daleko ke kmenům počátku, které založily Egypt a putovaly do Izraele, jenž se dnes jeví jako směsice původních Kananejců, proto-izraelských beduínských kmenů a otroků uprchlých z Egypta. Ztratili bychom se v množství ekosystémů, v muzeu krajinných vlivů. Poslední roky se v přírodě i mysli spíš vracím do doubrav. O jakých krajinných vtiscích můžeme v naší archeologii mysli uvažovat?

» O travnatém bezlesí, původní či kulturní stepi, jakou nalézáme např. na úpatí kopců Českého středohoří či na jižní Moravě. Je to přehledná, nomádská krajina, ve které leží malé, přechodné osady a chodníčky vyšlapané dobytkem se rozebíhají ze středu určeného napajedlem či pramenem. Křoviska a Puškin.

» O teplomilném háji, jaký nalezneme třeba u Milovic na jižní Moravě, v Českém krasu anebo ve zvlášť silné podobě na úpatí Hradčanských stěn či v okolí Lysé nad Labem. Světlý les se starými duby, dole tráva, občas tenké kmenoví habrových výmladků. Krásná, silná, prostupná krajina plná květů. Borovice na vátých pískách. Pár skal a o kus dál řeka. Nevím o nikom, kdo by tuto kdysi převládající a dnes spíš nenápadnou, v malých ostrůvcích zachovanou krajinu dovedl slovem či obrazem reflektovat. Možná to je u nás neznámý Bělorus či Ukrajinec.

» O říční krajině s vlnitou sítí ramen, rákosin, mokřadů a lužních lesů. Ve vrcholném středověku a renesanci byla intenzivně přepracována na rybničnou krajinu. Definitivně zanikla při úpravách toků koncem 19. století. Zůstaly z ní trosky v Litovelském Pomoraví, na soutoku Dyje či labských Hrbáčkových tůních. Malířů a básníků, kteří se jí zabývali je hodně – zejména v jižních Čechách, ale obvykle se vztahují až k té druhé vrstvě rybničních soustav a dlouhých, pečlivě promýšlených stok.

» O podhorském pralese s velkými polámanými stromy, konečně smrky! – ale jinak je to spíš smíšená mozaika různých starých a divokých porostů. Pochody římských legií a keltské války. Šero, vlhko, dlouhá zima. Mařák a Váchal. Dolování rud.

Na samém počátku krajinomalby

V podstatě mi z tohoto neúplného rozboru vyplývá, že i po dvou staletích krajinomalby jsme na úplném začátku. Umíme reflektovat periferii, klasickou zemědělskou krajinu, naučili jsme se malovat Český ráj a Vysočinu, zvládneme výlov jihočeského rybníka a pohled na Krkonoše. Stín titánů umění nás vyhnal z šumavského lesa, Provence a Bretagne. Nemáme problém vžít se do Karla Hynka Máchy na pískovcové skále nad Kokořínským dolem.

Je mi to málo. Moje česká krajina začíná na severovýchod od Persie, na sever od prvního nilského kataraktu, na západě končí v nehostinných Hebridách a na severu na Rujáně. A dokonce, pokud bychom si ji zúžili jenom na prostor, kde skutečně žijeme nejméně od 6. století našeho letopočtu, ale možná již zhruba od 12. století před Kristem, tedy od doby lidí mohylových kultur, jež jsou někdy na Západě bráni jako keltský substrát a na Východě jako slovanský substrát, tak jsme určitě nevyčerpali vnitřní reflexi rozptýlených doubrav či říčních krajin. V mé mysli se dohledatelný počátek Slovanů posouvá nikoliv do sídliště v Roztokách a roku 540 n. l., ale do období trojské války či dobytí Palestiny židovskými beduíny, tedy do sklonku bronzové doby, či v geologickém členění holocénu do subboreálu. Prohlížím si tuto zemi, dívám se z Řípu, ale také z hory Kynthos na ostrově Delos či z hory Nebo v Jordánsku. A divím se.

Oltář ještě původně předrománského kostela sv. Václava ve Vrbčanech na Kolínsku. Naneštěstí sleduji svět hledáčkem fotoaparátu, pozpátku couvám, fotím model kostela před barokní přestavbou a po zádech padám do krypty na kvádříkové zdivo. Nějak to pak doma bolestivě vyležím. Nic si nepamatuji, ale čtu si barokní pověsti o pádech do hlubiny. Také bych mohl přispět.

Altán v klášterní zahradě v Doksanech. Pocit, že se člověk právě dotýká nějaké podstaty této země.

Co děláme půdě, děláme sobě.

Kráva proletář

V této době pádící dopředu a neohlížející se do historie nás zajímají víc nové mobilní telefony a stále rychlejší připojení než třeba pšenice nebo půda. V obecném pojetí totiž budoucnost rovná se zisky a minulost práce a námaha. Souvisí to i s nízkým sociálním statutem zemědělců. Dobře to vidíme na poměru koní a krav, kdy existuje mnoho farem nabízejících léčbu pomocí kontaktu s noblesním koněm, ale nikdy ne s proletářskou krávou. Koní dlouhodobě přibývá, krav dlouhodobě ubývá. Ve vyspělých zemích pracuje v zemědělství pod 4 % populace, která se na HDP podílí zhruba stejným podílem. V USA je dokonce víc vězňů než farmářů. Zemědělci prakticky nemají své novináře a své zastánce. Pokud vystupují v médiích, tak si obvykle stěžují na malou nebo velkou úrodu. Kdybychom použili starého vtipu, tak české zemědělství má pět velkých nepřátel – jaro, léto, podzim, zimu a kapitalismus. Lidé pak říkají, že české zemědělství připomíná olympiádu v brečení.

Přesto se situace během několika let může dramaticky změnit, respektive ke změně projevující se zdražováním zemědělských komodit a velkým skupováním půdy, již dochází, ale v atmosféře zdánlivého přebytku potravin to v rozvinutých ekonomikách nikoho příliš nezajímá. Myslím, že stačí uvést jediný číselný údaj, aby bylo jasné, k čemu se schyluje. Během dalších třiceti let má světová spotřeba potravin vzrůst o zhruba 50 %! Je to tím, že jednak lidí přibývá, jednak bohatnou a dopřávají si víc jídla. I pokud bychom tomuto číslu doslova nevěřili, trend je jasný – každým rokem svět potřebuje stále víc potravin, plocha orné půdy se celosvětově blíží svému maximu a výnosy mohou výrazně růst buď jen v zemích s hodně zaostalým zemědělstvím, jako jsou africké státy, nebo za použití geneticky vyšlechtěných plodin.

Tento proces probíhá navíc ve světě více než kdy jindy zmítaném klimatickými změnami, jejichž hlavními riziky jsou povodně a sucha, a v době výrazně rostoucích nákladů na energie, hnojiva a zemědělské technologie. Důležitá je i změna společenské mentality. To, že jsme si zvykli žít na dluh, se netýká jenom bankovní sféry, ale přenáší se třeba i do lesního hospodářství či zemědělství. Můžeme kácet hodně, protože les přeci jednou doroste, a stejně tak můžeme půdu ničit, protože třeba jednou budou nové generace hnojiv či odolnější plodiny. Anebo se nic podobného nestane a skončíme naprostou degradací půd jako dřívější obilnice světa v severní Africe a na Blízkém východě.

Biomasa jako slon

Půda vzniká pomalu – v lepším případě sotva jeden centimetr za sto let. Ale stačí jeden přívalový déšť a mohou být ztracena celá staletí půdního vývoje. Hektar dobré půdy v sobě obsahuje víc biomasy, než kolik váží jeden slon. V každém kubíku půdy je mnoho tisíc druhů organismů všech možných velikostí, které vytvářejí to největší a nejsložitější známé předivo života. Nežijí jenom vedle sebe, ale všelijak se prolínají, a to v celých bakteriálních týmech. Představte si třeba drobnou muchnici požírající list i s přisedlými mikroorganismy. List putuje zažívacím traktem, dostává se do stále alkaličtějšího prostředí, které mikroflóru ničí. Postupně se z něj stává fekální peleta – tedy „hovínko“ – ale v něm již opět mikroflra bují, takže konečný výsledek je, co se týče mikroorganismů, bohatší než původní list. Délka všech vláken nižších hub se v jednom kubíku odhaduje na stovky kilometrů. Hrst hlíny v sobě pojímá, co se týče mikroorganismů, složitější ekosystém, než je soubor všech velkých tvorů Amazonského pralesa.

Půda v sobě obsahuje třikrát víc uhlíku, než je obsaženo v atmosféře, a každoroční toky oxidu uhličitého, tedy jeho ukládání i uvolňování, jsou vyšší než ze všech tepelných elektráren světa. Skutečná půda v dnešním smyslu slova vznikla až se stromy, jejichž kořání vlastně představuje reakční kolonu na chemické rozbíjení hornin a přesun minerálních živin do korun a listů. Půda tak má za sebou skoro půl miliardy let trvající evoluci.

Hřbitov na kopci

I na našem území například v Polabí či Poohří nalezneme půdy, které jsou průběžně využívány šest až sedm tisíc let a stále patří mezi nejúrodnější v Evropě. Při dobré péči budou rodit další tisíce let. Tradiční péče o půdu měla nejméně tři složky. Tou hlavní bylo zbytečně půdu nezastavovat. I hřbitovy se leckde zakládaly na bývalé lesní půdě někde na kamenitém kopci, aby ani nebožtíci neujídali obilí živým. Od první republiky jsme přišli o 20 % orné půdy a i v této době každý den přicházíme o půdu o rozloze průměrné tradiční farmy.

Druhým evropským problémem půdy je ubývání organické hmoty, protože se už skoro nehnojí hnojem. Česká republika produkuje asi 130 % své spotřeby obilí, ale jen asi 40 % své spotřeby masa. Hlavním dopadem této nerovnováhy je nedostatek organických hnojiv, a tím i zhoršování půdních poměrů. V České republice je zhruba 90 % půdy v rukou nájemců a počet rodinných farem je například oproti Rakousku zanedbatelný. Výsledek je ten, že české zemědělství pracuje s vyšším výkonem než rakouské, ale za cenu rabování půdy. Řada rodinných farem chová dobytek ne kvůli zisku, ale právě pro hnojení.

Největším českým a zejména jihomoravským problémem půdy je její eroze. Eroze odnáší svrchní, bohatou část, tedy ornici. Ta na řadě míst již z polí zcela zmizela, ale uložila se v plochých nivách řek, které jsou tím pádem náchylnější k záplavám. Následkem eroze se snižuje úrodnost půd – tím, jak mizí organická hmota, je z půd odplavován i dusík a fosfor. Půdy je nutné více hnojit, a přesto dávají nižší výnos. To se projevuje na jejich ceně.

Záměrně nechci uvádět citové argumenty o ničení vztahu k zemi a půdě, ale podívejme se na celou věc ekonomicky. Ceny půdy celosvětově stoupají, ale u nás, přestože jsme členy Evropské unie a cizinci si u nás mohou kupovat půdu, klesají! V Jižní Anglii například stál akr zemědělské půdy před šesti lety tři tisíce liber, ale dnes 8 500 liber a ceny jdou nahoru. Naproti tomu třeba na jižní Moravě za poslední dva roky klesla cena půdy ze zhruba 12 korun za hektar na deset. Česká a moravská půda patří mezi nejlacinější v Evropě, přitom by její cena měla kopírovat evropský vývoj. Přesto je třeba půdu zatím neprodávat, protože stačí malý globální nedostatek potravin, aby cena půdy i u nás během dalších dvou desetiletí vzrostla až na možný desetinásobek.

Velká půdní loupež

Milion čínských zemědělců pracuje na čínských farmách v zahraničí. Čína kupuje půdu např. v Súdánu, Alžíru či Zimbabwe. Egypt skoupil pozemky v Ugandě. Saudská Arábie expanduje do Etiopie a Pákistánu. Abú Dhabí se soustřeďuje na Kazachstán a bývalý libyjský režim na ukrajinský půdní fond. Jižní Korea nakupuje půdu v Nigérii a na Madagaskaru a tak bychom mohli v tomto druhu neokolonialismu dál pokračovat.

Válka o půdu, tedy o budoucí potraviny, již dávno začala a bude stejně nemilosrdná jako konflikty týkající se ropy či vody. Řada čínských projektů v Africe však má i pozitivní rysy. Číňané budují silnice, školy a nemocnice. Několikanásobně zvyšují úrodu na zanedbaných půdách, a tím učí místní obyvatelstvo. O loupeži půdy je však nutné mluvit v případě, když se půda a potraviny začínají nedostávat místním lidem. Je zoufalé octnout se v roli Nigerijce, jehož ropa míří na Západ a jehož potraviny mizí na Východě.

Péče o půdu je i součástí národní kultury a mentality. Člověk se až otřese, když se podívá na mapu evropských území nejvíc ohrožených erozí. Je to Řecko, za ním následuje Itálie a Španělsko. Je sice pravda, že středomořské klima se zimními přívalovými dešti a strmými svahy hor přeje půdní erozi, tu ale třeba hornatá, monzunová Indonésie zvládá mnohem lépe. Domnívám se, že i zde hraje svoji roli žití na dluh, na úkor budoucnosti.

Co se děje u nás?

Nejprve výčet negativních jevů – rychlost zastavování zemědělské půdy se od roku 2000 zvýšila. Je to myslím tím, že všechny politické strany předem ustupují developerům, kteří dosahují největších zisků právě na laciných zemědělských půdách, kde koupí metr čtvereční za deset korun a prodají za tisíc. Je nutné říct, že většina českých zemědělců ztratila k půdě vztah, takže okolí je stále nazývá „jezeďáky“. Půda se ničí hutněním, chemizací i špatnou orbou.

Co se s tím doopravdy velkým problémem zemědělské půdy dá dělat? Některá opatření, jako třeba změna legislativy, mohou být relativně rychlá, jiná, jako je celková ochrana krajiny, mohou trvat dalších dvacet let. Zastavování zemědělské půdy je možné omezit třeba tím, že stavitel bude muset prokázat, že stavbu nebylo možné postavit v intravilánu obce nebo v opuštěné průmyslové zóně. Nájemci mají často tendenci dostat z půdy, co se dá, a pak odejít jinam. Je třeba navrhnout systém jednoduchých měření, pomocí kterých nájemce prokáže, že půdu vrací ve stejném stavu, v jakém ji získal, a jinak doplatí rozdíl v ceně. Dají se nastavit místní daně třeba tak, že nejvyšší daň by se platila ze zastavěné zemědělské půdy a nejnižší z půdy, kde se skutečně něco pěstuje. Rovněž je možné navrhnout systém dotací či daňových úlev například pro vlastníky, kteří v ohrožených územích provádějí terasování polí.

Často myslím na anglického kolegu S. Andrewse, který mi říkal, že u nich v hrabství platí zásada, že golfové hřiště je možné postavit pouze za použití běžné zemědělské techniky, a to proto, aby jej bylo možné zase jednou za použití stejných strojů vrátit zemědělství. Tím chci říct, že někdy stačí dobrá vůle a situaci je možné zlepšovat i bez velkých investic.

Z globálního hlediska se dá hovořit o vstupu do nové doby, kdy potraviny, a zejména ty laciné, již nejsou samozřejmostí, ale něčím, oč se člověk musí starat a zasloužit si to. Mám před očima francouzskou fotografii kupodivu nikoliv z dávného feudalismu, ale z roku 1930, kdy zemědělci ručně v koších vynášejí na pole půdu spláchnutou při velkých deštích. Tak nějak celá staletí vypadala běžná péče o půdu a o jídlo.

Na vyšší terase vlevo ležel řecký přístav Doriskos. Moře tehdy zasahovalo až pod svah. Přístav ležící poblíž řecko-turecké hranice byl jedním z opěrných bodů Peršanů při tažení proti Athénám. Moře je jako na mnoha místech ve Středomoří zanesené půdou erodovanou v okolní zemědělské krajině. Jsou jí miliony tun.

Místa z druhé strany

Dvojí ráz sudetské krajiny

Pováleční přistěhovalci nemají jistotu, zda bohové Sudet jsou s nimi, nebo proti nim. Jsou opatrní a nemají rádi cizince. Stále se bojí toho, že přijde někdo jako oni sami. Co kdyby je vyhnal z jejich domovů, vždyť i lidé, kteří tu žili před nimi, byli nějakou politickou mocí a dočista bez obrany odesláni někam daleko, kam se báli odejít. Dívají se z oken, pátrají po charakteru cizince. Jsou ostražití a neproniknutelní. Strach posiluje jejich jednostrannou chytrost.

Zapomenutý novopacký básník Jan Opolský hovořil o kraji dvou poloh:

…tento kraj mohl mít tvářnost dvojí:

jednu, jež tupě zraňuje, jinou, jež rány hojí

A člověk si skoro všude v Sudetech uvědomí, že zde žije na nějakém rozhraní mezi cizotou a násilím na jedné straně a klidnou útěšností na straně druhé. Jaký je charakter zranění? Je to nedostatek zapomínání v kraji, kde nikdy nebylo lehké se uživit. Na leteckých snímcích okolí Tachova z roku 1947 téměř nevidíme ovocné stromy. Ty vždy přinášejí nějaké krajinné sládnutí, nějakou hojivost. Není to tak dávno, co odtud odtáhli husité. V tomto chladném kraji rány sice nehnisají, ale také se příliš nehojí.

Ale na druhou stranu: jaký je charakter hojivosti? Lidé zde žijí již tři generace a ta poslední už je tu doma právem předků. První a druhá generace víc braly, než dávaly, ale ta třetí dává a kraj stejným odplácí. Právě v těchto letech se kyvadlo sudetské krajiny překlápí z polohy zraněného kraje do polohy hojivé. Vnímáme to skoro všude v jižních Čechách či Krušných horách, ale mnohem méně v moravských Sudetech. Mezi Nízkým Jeseníkem a Českým lesem je možná rozdíl deseti dvaceti let.

V půlce srpna 2008 jsem byl v Pernolci na koncertě pro sudetskou krajinu. Sjelo se možná tisíc lidí a člověk měl pocit, že se ocitl na nějakém pernoleckém woodstocku. Lidé se sešli, známí se zdravili, šli spolu na pivo, pak se hřáli u ohňů. Člověk to vnímal jako náplast, jako malý smírčí kříž vetknutý do zdejší krajiny. Bylo cítit, jak se kraj – alespoň v této chvíli a na tomto místě – dává dohromady. Za pár let to už nejspíš bude jiná, sice stále trochu pochmurná, ale přeci jenom otevřenější a víc přátelská země.

Hazmburk

Adam říká: „Měl jsem sen o tom, že jsem Izmael a musím najít mořské pobřeží, ale zabloudil jsem mezi poli, na kterých hořely stohy. Nade mnou se v odlesky ozářené temnotě tyčil vrchol a na něm stály dvě věže – jedna byla bílá a druhá černá.“ Byl to Hazmburk a mně se možná zdálo o Karlu Hynku Máchovi, který se na něj díval z okna své litoměřické komůrky. Byl to jeho poslední spatřený hrad, protože potom hasil požár pod Radobýlem a bůhvíproč zemřel. Do deníku jsem si potom poznamenal: „Čtverec nad přeponou udělat z víry, nadějí prchavou vykrátit díry“ (R. Weiner). Ale nebyl jsem si jistý, zda hovořím o tomto místě mezi věčně hořícími stohy, nebo o svém smutku.

Hazmburk je předsunutá hlídka Českého středohoří. Tvar kopce je podobně jako na Troskách či Ještědu zvýrazněn níže položenou okrouhlou Černou věží, postavenou z čediče, a výše položenou čtverhrannou Bílou věží, postavenou z pískovce. Světlý pískovec v 50. letech zešedl dýmem z tepelných elektráren, takže dnes na hradě Hazmburku čili Klapém stojí dvě tmavě šedé věže. Tvar kopce je protáhlý a sleduje vulkanickou žílu. Těžké sopečné horniny se zabořují do okolních jílovců, které vytlačují, a v podobě velkých sesuvných boulí zavalují úpatí kopce a ohrožují domy nedaleké vesnice.

Co je Hazmburk? Je to především buď výšinné sídliště, nebo kultovní místo z doby, kdy lidé začínali používat železo. Je to vrchol obklopený sady, pod kterým spatříte ohradní zeď malého městečka, které v tomto nepraktickém a suchém místě zaniklo před čtyřmi či pěti staletími. K Hazmburku kráčíme velkým obloukem a vychutnáváme neustálou, ale vždy jemně monumentální perspektivu, která se každých několik desítek kroků mění podle toho, zda se obě věže v oku poutníka sbližují nebo oddalují. Některé hrady jsou krásnější zdálky než zblízka.

Na Valečov u Mnichova Hradiště a na Hazmburk jezdíme na jaře, když kvetou ovocné stromy a na skalnatých loučkách mezi čedičovými sloupky rozkvétají jarní květiny. Hazmburku se vyhýbáme za bouřky, protože vrchol v okolní rovině funguje jako hromosvod a zabíjí lidi, jako by je obětoval nemilosrdným bohům hromu. Některému posvátnu je lepší se vyhnout.

Temnou skalnatost Hazmburku je možné vykrátit procházkou kolem řeky Ohře mezi starými duby libochovického zámku. Zatímco Hazmburk se nás právem silnějšího zmocňuje, Libochovice nás opět zklidní a obrys krásy zde opět připomene Arkádii. Kdo však miluje skály a věže, může se vydat na sever k Vlastislavi a Košťálovu. Hořící vzpomínky a neklidné sny však zkrotí teprve louka na vrcholu vysokých Hradišťan (752 m) v náručí pravěkých valů, jejichž obrys se srdci podobá.

Kratochvíle

Jorge Luis Borges říká, že není ani tak důležité knihy číst, jako se vracet k přečtenému, jež nám působilo radost. Na studentských exkurzích je pěkná jedna věc – neustále se vracíte na stejná místa. Běžný turista by Kratochvíli navštívil jednou dvakrát za život, ale teď se sem vracíme již po patnácté a vždy v máji, který renesanci sluší. Kratochvíle se mi vždy líbila, ale pod kůži se mi dostala snad až při páté či šesté návštěvě, kdy jsme seděli ve Zlatém sále v prvním zámeckém patře a vyprávěli si o počátku pyšného lineárního novověku. Vítr se opíral do vodního příkopu a paprsky dopoledního slunce dopadaly do vln pod takovým úhlem, že stropem sálu zdobeným bohatým štukem s antickými motivy procházely prchavé světelné vlny. Sem a zase tam a po chvíli znovu jako zámkem, který zní věčnou ozvěnou skleněných zvonků. Tušení bahnitých kaprů v okolních rybnících a drsný paví křik ze zámecké zahrady. Žádné hluboké myšlenky, žádné přízraky, jen křišťálové bytí okamžiku jako někde v Toskáně. Hladká bezstarostnost podobná pražské Hvězdě, když se zrovna nepokouší filozofovat.

Na místě bývalého dvora Leptače obklopeného oborou vznikl po roce 1580 jeden z nejkrásnějších renesančních zámečků celých Čech. Není velký architekturou, ale zasazením do zahrady a krajiny plné rybníků a cest. Není součástí žádného města, nestojí na kopci, je sám a spokojený v rovině plné vod a dubů. Představte si velký, obdélníkový dvůr, v jehož rohu, trochu stranou, v exilu (aby moc nepřekážel) té bohatýrské doby lovců a válečníků stojí malý, uvnitř zlacený kostel. Ke hradbě přiléhají konírny a pomocné budovy, nad kterými ční celé městečko komínů podobných čínským věžím – a každý jiný.

Uprostřed je velká vila obklopená vodním příkopem, který v létě chladí a za teplých nocí se na něm dá za svitu pochodní jezdit na pramičce a hrát na břeskné žestě Vejvanovského sonáty. Do toho zvrací opilí šlechtici, čemuž se zde říká „krmit kapry“. Seno voní z luk a nad zámkem letí šedý stín vyplašené volavky. Majitelé: Jakub Krčín z Jelčan, Petr Vok z Rožmberka a císař Rudolf II. Ani jeden zde dlouho nežil, žádný velmož nevtiskl tomuto místu natrvalo svého ducha. Nakonec zvítězily jižní Čechy, kraj příznivý a mírný, s lidmi, kteří rozumějí půdě, práci a vodě. Sladká jednoduchost zde trvá a blaží děti, myslivce i filozofy. Ta radost sedět v zahradě, líně listovat knihou o posledních Rožmbercích či zuřivém Rolandovi, odhánět všechny žárlivé bohy a pozorovat pávy, přezdobené slepice. Jak se člověku chce vrátit po šestnácté!

Kolín

Kolín je zvláštní město, jehož tajemství je skryté pod rovinatou labskou plání. To je osud i dalších polabských měst – většinou stojí jako Přelouč či Čelákovice na 6–10 metrů vysokém pahorku nad řekou, tak aby je neohrozily ani velké povodně. Pahorky byly malé, a tak se města leckdy k vlastní škodě posunula blíž řece. Téměř všechna polabská města – a Kolín zejména – mají pravěký základ. Ale jaký! Podle množství a kvality nálezů to vypadá, že mezi významem Kolína a Prahy v období od pravěku do 9. století nebyl velký rozdíl. Slovanské šperky z kolínského nálezu jsou dokonce krásnější než šperky z pražských slovanských pohřebišť. Centrum českého království mohlo vzniknout někde mezi Kouřimí a Kolínem.

Kolín je matoucí tím, že vypadá jako charakteristické, nudné provinční město. Neční na žádné skále nad řekou a působí spíš takovým anti-adrenalinovým, dříve bychom řekli ospalým, dojmem místa, kde se zastavil čas. Ale podívejme se na tento kraj z hlediska katedrál. Staveb katedrálního typu, tedy rozsáhlých románských či gotických kostelů s věncem kaplí je u nás šest, a pokud bychom po právu počítali i západočeské Kladruby, bylo by jich sedm.

Čtyři z nich leží mezi Kolínem a Kutnou Horou a jenom dvě v pražské oblasti. Jedná se především o dvě kutnohorské katedrály – o úplně první českou „katedrálu“ v Sedlci a dál o kutnohorskou sv. Barboru. Třetí „katedrálou“ je nedostavěné presbyterium kolínského kostela sv. Bartoloměje – všimněte si, jak zvláštně z dálky působí zvýšená oltářní část oproti nižší lodi kostela. Čtvrtou podobnou stavbou je jediný gotický pilíř, který je mohutnější než pilíře svatovítské katedrály, ale osaměle ční uprostřed návsi v Klášterní Skalici a chodí kolem něj slepice. V pražské oblasti dodnes stojí katedrála sv. Víta, ale za husitských bouří byla zničena katedrála na Zbraslavi.

Skutečné tajemství Kolína (je tam, vím o něm) nejspíš nebude nikdy odhaleno, protože zástavba města zakryla jeho pravěké kořeny. Zůstaly jen stopy podivných pocitů z ranních procházek v kamenitých uličkách pod kostelem svatého Bartoloměje a kolem náměstí – když mají v Nymburku na náměstí megalitický hrob, co asi leží pod Kolínem? Mohlo se stát, že Petr Parléř by v Kolíně postavil ještě krásnější kostel, než je Svatovítská katedrála. Ale i tak sklenul vysoký chór uzavřený šesti stranami desetiúhelníku, kolem presbytáře ochoz uzavřený sedmi stranami dvanáctiúhelníku a věnec šesti chórových kaplí uzavřených devíti stranami osmnáctiúhelníku. Kolínský kostel ani pražskou katedrálu Parléř nedokončil. Z obou zbylo zhruba stejně rozsáhlé torzo, ale sv. Vít na vysokém hradním návrší se stal ikonou Čech, zatímco svatého Bartoloměje, pravděpodobně druhé vůbec nejvýznamnější Parléřovo dílo, znají jen odborníci.

Pod romantickým vlivem shledáváme neobvyklá mysteria na vysokých skalnatých návrších a pevných pohraničních hradech. Ale pátráme-li dlouho a nezaujatě, začne vystupovat ještě jiný obraz Čech – ten, ve kterém jsou skutečně tajemné české krajiny maskovány fádními rovinami Kladenska, Slánska či Kolínska.

Loket

Do Lokte se nejsnáze přichází údolím Ohře od Svatošských skal, ale město je nejlépe vidět z mostu anebo z vyhlídky u silnice naproti hradbám. Postáváme na druhém břehu řeky a já se ptám: Co bych měl vyprávět o tomto městě? O srostlicích krystalů živce ze zdejších hrubozrnných žul, které zde sbíral už Johann Wolfgang Goethe? O románské rotundě skryté v gotické věži anebo o průhledu úzkou ulicí na barokní sloup? Měl by se člověk zabývat podzemním vodovodem a jeho štolami táhnoucími se od hradu k domům na náměstí?

Prudič Milton mi říká: „Nech toho. Všechna místa, která navštěvujeme, si zaslouží chválu a návrat. V celém Lokti (snad až na železný meteorit, který sem kdysi spadl) není jedna jediná mimořádná věc. Síla Lokte je ve všech jeho budovách, skalách a vodách dohromady. V tom se podobá Telči, ale ta je víc krásná než romantická a postrádá loketskou temnotu. Vyjdi navečer do údolí a možná se budeš bát divoké honitby v oblacích, a to se ti v Telči nestane.“

Pokračuje dál: „Lidé si myslí, že město poznají, když se dozví něco o jeho historii a popíší jeho památky rok po roku, kus po kusu. To je velký omyl. Města, jako je Loket, chápeme nazíráním. Nic nevíme, sedíme někde na skále, díváme se přes údolí, jíme svačinu a pozorujeme město. Někdo pěstuje znalosti, ale my rozvíjíme nazírání. Znalosti jsou od lidí, ale nazírání je nejspíš od Boha. Sedíš a rozumíš. Myslím si, že v nějakém snu někteří z nás kdysi uviděli věčné město a zapomněli na to.

A teď ve všech krásných městech podobných Lokti, Úterý, Rabštejnu nebo Slavonicím shledávají střepiny svého snu a rozpomínají se na něj. To jsou ta neviditelná města, o kterých Marco Polo vyprávěl Kublajchánovi a jež popsal Italo Calvino. A je to víc, než kdyby znali historii jeho domů a paláců. Jenže místo, které jsi nazřel a pochopil, do tebe zatne drápky a nepustí tě, dokud jej nepoznáš. Takže nakonec se stejně nevyhneš všem těm rodům, které zde žily, jménům a datům, ale bude to pěna dní na pevném jádru neviditelného města. Nedělej to často, nebo s sebou povlečeš desítky sametových tlapiček zatnutých jemnými ostny pod tvoji kůži.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prohlédni si tu zemi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.