Copyright © Antonín Polách, 2012

Illustrations © , 2012

Copyright Rybka Publishers, 2012 Copyright © Antonín Polách, 2006
Copyright © Rybka Publishers, 2006
ISBN 80–86182–97–5

ISBN 978-80-86182–97–1

Obsah

Úvod

Předmluva

Kapitola první

Král

Kapitola druhá

Papež

Kapitola třetí

Schaffhausen

Kapitola čtvrtá

Kardinál d’Ailly

Kapitola pátá

Mistr Jan Hus

Poznámky

Vysvětlivky

Úvod

Když jedné noci zaklepal na okno mého snu dobře vypadající postarší pán v nachově červeném oděvu, netušil jsem ještě nic zlého. Představil se jako kardinál Pierre d’Ailly a řekl mi, že si mne vybral za prostředníka, aby mohl konečně vysvětlit Čechům, a nejen jim, jak to bylo kdysi dávno na koncilu v Kostnici a proč musel poslat mistra Jana Husa na hranici. S úžasem jsem si uvědomil, že mu rozumím, i když hovořil francouzsky a já se ten jazyk nikdy neučil, následkem čehož je má slovní zásoba francouzštiny omezena na čtyřicet slov nezbytných k tomu, aby člověk přežil víkend v Paříži. Kardinálova návštěva mi nebyla vhod, a tak jsem se ho dosti podrážděně zeptal, proč ruší právě můj spánek. Podotkl jsem, že jsem o něm nikdy neslyšel a ani jsem nikdy neprojevil přání se s ním setkat. Odpověděl, že se mu dostala do rukou má kniha o mládí krále Zikmunda Lucemburského, díky níž svého společníka i protivníka v jedné osobě, s nímž se v Kostnici často stýkal, mnohem lépe pochopil. Proto prý mne považuje za způsobilého, abych předal jeho poselství.

Neměl jsem na něco podobného ani tu nejmenší chuť. Pokusil jsem se ho ze svého snu vypudit. Dokonce jsem se probudil a šel jsem se napít, ale on trpělivě čekal, a sotva jsem znovu usnul, mluvil na mne dál. Tu mne napadla spásná myšlenka a řekl jsem mu, že neumím francouzsky. Zachmuřil se, protože tušil, že jde o výmluvu. Bavili jsme se přece tímto jazykem celou tu dobu. Zřejmě ale dobře věděl, že ve snu se dá zařídit, aby člověk obratem nerozuměl, když nechce, a smířlivě navrhl, že se můžeme klidně bavit latinsky. Odrazil jsem jej s tím, že neumím ani latinsky. Teď se ovšem rozčílil. Zrudl jako jeho oděv a klobouk a zvýšeným hlasem mě upozornil na skutečnost, že jsem lékař, a tedy musím tento jazyk ovládat v dostatečné míře. Zasmál jsem se, protože vítězství bylo blízko, a vysvětlil jsem mu, že jsem medicínu studoval v čase vládnoucího komunismu, který Ciceronův jazyk vypudil z vysokých škol, a tudíž jsem studoval pouze pro náš rozhovor naprosto nepoužitelnou medicínskou terminologii. Zasmušil se, prohrábl si svůj vzorně zastřižený černý vous, v němž bylo sotva pár šedivých nitek, otočil se a zmizel. Zaradoval jsem se v naději na klidný a nerušený spánek. Jenže marně. Vzápětí byl kardinál zpět a vedl s sebou překrásnou dívku. Triumfálně mi oznámil, že toto děvče mluví německy, protože velkou část svého života prožilo v Norimberku, a kromě toho má i jakési znalosti češtiny. Takže ať už se na neznalost jazyka nevymlouvám, protože ona mi jeho jménem záležitosti kostnického koncilu vysvětlí.

Byl jsem už dost zuřivý při představě, kolik kávy budu ráno po takto nevydařené noci potřebovat, abych se mohl soustředit na stesky svých pacientů, a odpověděl jsem podle pravdy, že ve snu, kdy nejsem schopen ovládat své tělo, se na rozhovor s tak krásnou dívkou vůbec nemohu soustředit. Zřejmě si této mé tělesné indispozice oba všimli a uznali, že mám pravdu, pročež se ona dívka proměnila ve starou ženu. Pohled na ni mé tělo ihned uklidnil a ona mi vtiskla do ruky tlustý rukopis. Vysvětlila mi, že jej sama napsala krátce před svou smrtí a ukryla jej ve zdi sklepa svého domu v naději, že jej jednou někdo najde – dostatečně dlouho po její smrti, aby jí nebo jejím dětem odhalení tohoto textu nemohlo škodit. Jenže spojenecké bombardování Norimberku 2. ledna 1945 zničilo onen dům, jakož i celé město, kde před pěti sty lety žila, a rukopis shořel v ohnivém pekle, jež tento nálet způsobil. Tím její naděje, kterou živila půl tisíciletí, zhynula, a ona má pouze tuto jedinou možnost ukázat mi svůj rukopis v jeho nereálné formě, takže mě prosí, abych si ho přečetl.

Neodolal jsem a otevřel onen rukopis, psaný středověkou němčinou, s níž mám bohudíky jakous takous zkušenost ze studia materiálů k mým posledním románům. K mému úžasu jsem bez problémů porozuměl textu slovo od slova. Jak je známo, sny trvají pouze několik vteřin, nicméně se mi i v těch několika okamžicích podařilo přečíst celý text čítající stovky stran a většina obsahu knihy uvízla v mé paměti. Zpověď této kdysi tak krásné ženy mne uchvátila. A protože nedokážu odmítnout prosby krásných žen, které ve mně navíc vidí svou jedinou naději, rozhodl jsem se její knihu předat dál. Za možné chyby a nedostatky se předem omlouvám, jelikož na určité stránky rukopisu si nemohu vzpomenout a některé jsem možná přeskočil, jak se to už ve snech stává. Dále jsem se cíleně rozhodl zkrátit určité části textu, kde kardinál d’Ailly vysvětluje své postoje a vědecké objevy. Musím skutečně obdivovat autorku rukopisu, která očividně jeho vysvětlením porozuměla a pravděpodobně v autentické formě je byla schopna po letech zaznamenat. Obávám se, že spleť sylogismů při rozumovém zdůvodňování víry v Boha a vysvětlování duševních pochodů, jež vedou člověka k touze po vědeckém bádání a vedení vědeckého dokazování, jakož i polemika s mnohými teology a filozofy d’Aillyho doby by mohla čtenáře odradit. Já sám jsem se jí prokousal jen s největším vypětím sil. Je třeba si uvědomit, že na začátku patnáctého století stála víra v Boha a všechny úkony s ní spojené v centru života tehdejšího člověka a touha po poznání božského mysteria byla v lidech mnohem silnější než dnes. Jsem přesvědčen, že kardinál mé krácení textu pochopí. Jeho přáním přece bylo, abych kostnické události zprostředkoval co největšímu okruhu čtenářů.

Zda mé vyprávění nakonec přece jen splní kardinálovo přání, to ovšem nevím. Jednak se ve vyprávění dívčina rukopisu stává z ústřední postavy, jíž by nepochybně rád byl, přece jen postavou poněkud vedlejší a jednak z knihy vyplývá, že vztah pisatelky k mistru Janu Husovi byl zcela jiný než vztah kardinála d’Aillyho. Navíc z rukopisu vyplývají určité detaily z kardinálova života, jež by podle mého soudu zřejmě raději zamlčel. Ale on sám mi přece svou krásnou prostřednici přivedl, a proto se v naději, že se uklidní a přestane rušit můj spánek svými nežádoucími návštěvami, pouštím do psaní této knihy.

Předmluva

Bůh je milosrdný. Bůh odpustil Marii Magdaleně. Lidé milosrdní nejsou. Ti by mi nikdy neodpustili, kdyby znali mou minulost. Ale to, o čem chci vyprávět, je přece tak dávná, vlastně už zapomenutá kapitola mého života! Jsem stará, velmi stará! A vše, co se dělo v Kostnici začátkem roku 1415, je jako vzdálený sen. Jako by to vše ani nebyla pravda, jako by se to nikdy nestalo. Sama se musím často přesvědčovat, že jsem tam skutečně byla v čase, kdy se tvořily dějiny, a že jsem podivným řízením osudu dostala příležitost se na tom podílet.

Snad abych přestala pochybovat, že Kostnice a její koncil skutečně byly, nechala jsem si do Norimberku poslat jeden opis kroniky Ulricha von Richental[1]. Také jeho jsem znala, i když jen letmo. Věděla jsem, že píše o událostech kolem koncilu. Teď tu jeho dílo leží přede mnou. Krásná, v kůži vázaná kniha s mnoha barevnými ilustracemi. Nádherný kus. A hrozně drahý. Ale já, ctěná norimberská měšťanka Paula, si můžu dovolit takový přepych a nikdo, ani můj syn a jeho žena, kteří vedou mou pekárnu, se neodváží protestovat proti takto vyhozeným penězům. Potichu reptají nad mým bláznovstvím, ale do očí se mi neodváží nic namítat. Všichni vědí, kdo jsem, že jsem stála v nejvyšší přízni zesnulého císaře Zikmunda a že jsem dokázala nahromadit velké jmění. Nikdo nemusí vědět, že jsem byla císaři tak blízko, abych jej mohla milovat i nenávidět současně. A že on ke mně cítil něco, co se při troše domýšlivosti, již si stará žena jako já jistě může dovolit, dá nazvat láskou. I když to slovo v mé přítomnosti nikdy nevyslovil. Ale takoví už jsou muži, a jsou-li mocní jako on, šetří slovy lásky ještě víc. Císař umřel a s jeho smrtí zmizel i lesk císařského majestátu. Byl to poslední velký císař, s ním skončila jedna epocha lidstva. Vystřídala ji nová doba, doba trpaslíků, které se jeden kardinál, jehož jsem také znala, snažil přinutit, aby se stali obry. Nepodařilo se mu to. Pro velké lidi není v té nové době místo, ale odlesk záře posledního obra, posledního skutečného císaře, stále ještě lpí na staré ženě, majitelce pekařského krámu v Norimberku. Já sama nevím proč. Ale lidé zřejmě tuší něco tajemného, něco nezodpovězeného, možná právě proto mám tolik chuti vydat o událostech ve městě Kostnici před více než padesáti lety svědectví. Ale mohu to učinit?

Bůh odpustil Marii Magdaleně. Lidé by mi neodpustili. Kdyby se dozvěděli pravdu, zničili by ještě i existenci mých dětí. Nemám právo ohrožovat jejich životy.

Jenže přede mnou leží kniha Ulricha von Richental. Krásná, ale prázdná kniha. Oči mi slouží špatně, ale koupila jsem si čtecí skla, a tak mám možnost seznámit se s tím, co napsal. Vždy jsem ráda četla. Za svůj úspěch, za to, že se mi podařilo uvést do života můj sen, jejž všichni považovali za neuskutečnitelný, nevděčím jen své někdejší kráse. Hezkých děvčat nás bylo mnoho. Ale já jsem chtěla vědět! Toužila jsem po vědění a ta touha mě vynesla k úspěchu mého života. Proto mám ráda knihy. Onen moudrý kardinál, jehož jsem už jednou vzpomenula a jenž mne měl rád, mi vysvětloval, že Aristotelova poučka, kdy pohybované a pohybující se musí vždy vzájemně dotýkat, nemá univerzální platnost. Pohybované často ještě letí silou vrhu, i když ten, kdo hodil, už neexistuje. Ano, právě k tomu jsou dobré knihy. Nesou poselství a poznání vědy, pohybují tím dějinami a děním světa, i když ten, kdo je napsal, už dávno nežije.

Ale co si mám myslet o této knize? Můžu ji mít ráda? Co v ní je? Popis událostí, nic než popis. Nic víc už za ním není, ta kniha je studená jako psí čenich. Jenže události v Kostnici byly plné vášně, emocí, zloby, lásky i nezkrotného fanatismu. Ulice Kostnice plály událostmi, které měnily svět do dnešní podoby. Co o tom vypovídá Ulrich? Nic. Jeho slova jsou chladná jako led, a tím zavádějící. Kdo z nich vyčte pochybnosti císařovy, strach papežův a nezlomné odhodlání mistra Jana? Cítím povinnost vydat své svědectví. Svědectví pohledu zevnitř, protože já jsem měla možnost poznat tvůrce dějin zblízka. Možnost dívat se jim do očí – a oči jsou oknem do duše. Viděla jsem často, co se tam odehrávalo. Ale jak to popsat? Jak to napsat tak, aby mé svědectví ožilo příběhem, když je vše už jen vzdáleným snem, plným útržků událostí, úsměvů a šklebů, slov, křiku a strašlivých plamenů hořící hranice?

Ne, nemůžu psát o sobě. Nedovedu už rozlišit, co jsem skutečně zažila, co jsem zaslechla, co jsem si domyslila a co jsem se dozvěděla z knihy kronikáře Ulricha. To už nejsem já, kdo zažil příběh, který se mi znovu a znovu odvíjí před očima. Nedokážu vyprávět o sobě. Není za tím strach, že budu odhalena a moje rodina zničena lidskou záští a zlobou. Je to strach, že budu vzpomínat na události, které jsem nezažila, o nichž si snad jen myslím, že jsem jim byla přítomna. Jsem stará žena a to všechno se odehrálo už tak hrozně, hrozně dávno.

Ať tedy vypráví Daniela, dívka z Benátek. Mám pocit, že jsem jí kdysi byla, než se ze mne stala norimberská měšťanka Paula. A nestalo-li se něco z toho, o čem chce Daniela vyprávět, pak nechť je jí odpuštěno. Nelže úmyslně. Ani si nevymýšlí. To se jí jen dávné události už v hlavě pletou. I tak ale umí říct víc než kronikář Ulrich. Určitě to dokáže, natolik jí důvěřuji.

Bůh je milosrdný. Bůh odpustil Marii Magdaleně. Bůh odpustí i jí. A snad i mně.

Kapitola první

Král

Daniela šla 28. prosince léta Páně 1414 spát brzy. Nezvykle brzy. Obvykle se děvčata nedostala do postele před půlnocí, často chodila spát až se svítáním. Ale ona se cítila po dvou předchozích rušných dnech unavená. Slavnostní vánoční nálada skončila, když papež Jan XXIII.[2] nalil po večerní mši svatojánské víno svým nejbližším spolupracovníkům a důvěrníkům. A pak se spustila dvoudenní pitka, kdy by sotvakdo našel v Kostnici střízlivého člověka.

Dnes kvečeru už nápor na krčmy a nevěstince povolil. Málokdo dokáže pít bez přerušení dva dny za sebou. Většina rozjařených občanů si už jen léčila kocovinu a s příchodem noci se Kostnice uklidnila. Daniela měla toho dne jen dva zákazníky a pozdě večer, když už se opravdu nic nedělo, si šla lehnout s pocitem, že si trochu odpočinku zaslouží. Vydělala za poslední dny dost.

Měla pocit, že sotva zavřela oči, když ji probudilo bouchání na dveře její komůrky. Hlas jejího zaměstnavatele Silvána jí pronikl do uší.

„Vstávej, líná kůže. Není čas se válet v posteli. Máš práci.“

Nevěřícně se rozhlédla a zrak jí zabloudil do okénka. Bylo neslýchaným přepychem, že měla svou vlastní komůrku, i když jen pár kroků širokou a o málo delší. Jen tak velkou, aby se do ní vešla postel a truhla s jejími osobními věcmi. Ale i to bylo ve městě Kostnici, kde se dokonce šlechtici tlačili po třech či čtyřech v místnostech ne o mnoho větších, něco nebývalého. V okně zahlédla hvězdy, jasně zářící na zimní obloze. Byla už hluboká noc.

„Slyšíš, Danielo? Vstávej, nebo si mě nepřej. Dostaneš výprask.“

Povzdychla si, přehodila přes ramena šátek a šla otevřít.

„No to je dost!“ Silváno byl rudý v obličeji a funěl, což znamenalo, že schody k její komůrce v podkroví vyběhl. Při jeho obrovském břichu šlo o pozoruhodný výkon a mohlo to znamenat pouze jedno: že se děje něco mimořádného.

„Co se děje? Už jsem spala.“

„Hni sebou. Obleč se a vmžiku ať jsi dole. A udělej se pěknou. Máš zákazníka, který za to stojí.“

„Tady?“

„Ne, teple se obleč. Půjdeš k němu a je to daleko.“

Pro Danielu nebyla podobná zakázka nic nového. Vznešení páni i bohatí měšťané si ji často objednávali na své pitky. Byla velmi dobrá děvka a věděla to. Nemusela se válet za pár feniků s opilci a smradlavými pohůnky na slamnících v přízemí bordelu, nemusela se ani dohadovat o ceně jako prostitutky, které žily na volné noze přímo v ulicích města. Měla svou cenu, a to ne malou. Byla se svým životem v podstatě spokojená. Její práce, kterou roky provozovala v Benátkách, ve velkoměstě v laguně Jaderského moře, v němž se sbíhaly nitky obchodů s Orientem a jež se díky tomu koupalo ve zlatě, se jí líbila. Díky ní mohla navštěvovat paláce bohatých, kam by se jinak nikdy nedostala. Účastnila se hostin, poslouchala učené debaty. Většinu holek takové mudrování nudilo. Ji to bavilo. Takové rozhovory ji přiměly k tomu, aby se sama vzdělávala. Naslouchala pozorně a často překvapila své zákazníky prosbou o zapůjčení knihy. Většinou dosáhla svého. Vždy knihu po přečtení poctivě vrátila, a tak její milenci, často učení preláti či šlechtici, zapomněli na obavy, že by se jim drahocenné svazky mohly ztratit. Postupně získala díky této své zvláštní touze pověst dobré a vítané placené společnice. Život byl napínavý, byl jednou velkou slavností s dostatkem jídla a pití, v níž hrávala hlavní roli. A nebylo třeba pro to dělat zase tolik. Jen si lehnout a roztáhnout nohy. Pokud si to zákazník přál, pak i zasténat, aby měl pocit, že byl opravdu dobrým milencem. Ale většině na tom ani nezáleželo. Chtěli prostě mít pod sebou při svém ukájení krásné tělo a to mohla nabídnout.

Byl tu sice jeden zneklidňující moment, ale na ten myslela nerada. Proč taky?

Měla přece svou komůrku, aby v ní mohla přijímat vybrané zákazníky. A měla i jiná, tvrdě zasloužená privilegia. Určitý problém byl jen ve skutečnosti, že jí zákazníky vybíral Silváno a že mu musela odvádět celý výdělek. Za to ovšem měla dost jídla a pití včetně dobrého sladkého vína. A Silváno nebyl špatný pán. Vlastně ji skoro ani nebil, snad jen když ve svých žertech na jeho účet, které si ostatně mohla dovolit z celého personálu jen ona, zašla příliš daleko. A i tak ji nikdy neudeřil do obličeje. Věděl, jakou cenu její tvář má.

Dnes ovšem vzrušením červený Silvánův obličej dával tušit, že jde o něco jiného než o pitku u bohatého měšťana nebo oslavujícího rytíře. Oblékla si své nejlepší šaty a upravila si žluté pruhy látky ve výstřihu, znak jejího řemesla. Pouliční prostitutky si své žluté pruhy přišívaly na nejviditelnější místa. Chránily je poměrně spolehlivě před násilníky, kterým jinak byla osamělá žena v ulicích měst vydána na milost a nemilost. Daniela nosila jen žluté lemování ve výstřihu, ukazujícím její plné poprsí. Bylo to decentní, ale nepřehlédnutelné, vždyť kam kouká každý chlap nejdřív? Bez mužského doprovodu do města skoro nikdy nechodila. Silváno nebyl ochoten riskovat zdraví nebo dokonce život slepice, jež mu snášela zlatá vejce.

Když sešla do předsíně v přízemí, stál u vchodu se Silvánem mladý vysoký hubený chlapec v tmavém obleku a plášti z dobré vlněné látky, v ruce velký košík, a ještě se se Silvánem o něčem dohadoval. Když ji uviděl, ztichl. Chvíli na ni užasle hleděl a pak, když se probral ze svého omámení, poklepal Silvánovi uznale na rameno. Skutečnost, že si majitel bordelu nechal takovou důvěrnost beze všeho líbit, svědčila o tom, že chlapec zastupuje velkého pána.

Průvodce otevřel dveře a vyšel na ulici. Pokynul Daniele, aby ho následovala. Když se protlačovala úzkou chodbičkou okolo velkého břicha svého ochránce a vykořisťovatele v jedné osobě, zašeptal jí do ucha:

„Snaž se, děvče. Jestli si tohohle zákazníka udržíš, nebudeš litovat. Nechám ti desetinu všeho, co u něho vyděláš.“

Zastavila se a nevěřícně na Silvána pohlédla. Ještě nikdy se nestalo, že by jí sám nabídl podíl na výdělku. Vždy musela o každý fenik tvrdě vyjednávat a pokaždé si vyslechnout, co ho stála její výchova, kolik stojí jídlo, které jí, a dobré víno, které pije, nemluvě o nájmu za její pokojíček. V tom měl Silváno jistě pravdu. Investoval do její výchovy hodně, financoval léta přípravy v nejlepším bordelu metropole v laguně. Sice už své peníze dostal mnohokrát zpět, jenže nebyl hloupý, aby nechal svou holku z kapesného nastřádat tolik, aby se mohla vykoupit a opustit jeho dům. Na to si dával dobrý pozor. Byl si jist, že to Daniela nedokáže ještě příštích deset patnáct let. A pak už stejně nebude k ničemu, pak ať si táhne, kam bude chtít. S minulostí kurvy nenajde ve světě nikde klidné místo, kde by ji lidé přijali mezi sebe. Ještě ráda se vrátí, aby v bordelu vařila nebo umývala podlahu.

Silváno byl dobrý obchodník. O tom svědčila i skutečnost, že ihned, když se na konci roku 1413 dozvěděl, že do města Kostnice byl svolán církevní koncil, sbalil celý svůj podnik a už na jaře příštího roku byl se svými děvčaty v Kostnici. Opustil prosperující obchod v Benátkách, protože tušil, že tady, na břehu Bodamského jezera, vydělá nepoměrně víc. Vyplatilo se. Na jaře minulého roku ještě ani sami Kostničtí nevěděli, co jim koncil přinese. Silváno mohl pronajmout celý dům za sumu, za kterou se v listopadu pronajímal pokojíček, jaký obývala Daniela. Byl to dobrý dům U červené hvězdy na rohu Rýnské a Ostrovní ulice. Na dosah Münsteru[3], který se měl stát centrem kostnického dění, ale přece jen mimo jeho hradby. V Niederburgu, nejstarší části města, odkud bylo všude blízko.

„Pětinu,“ zasyčela mu do ucha. Vlastně to ani nemyslela vážně, byl to jen jeden z jejích žertů a čekala pořádnou ránu přes zadek, ale místo toho Silváno vytřeštil oči a kývl. Zakroutila nevěřícně hlavou a vyšla na ulici.

¨Chlapec ji už čekal. Byl docela hezký, jen hrozně hubený. Odhadovala ho na devatenáct, nanejvýš dvacet let. Podíval se na ni a poprvé promluvil. Mluvil německy, trochu zvláštním dialektem, určitě to nebyl místní Šváb. Daniela německy nemluvila ráda. Vyrostla v Itálii, německy se začala učit až poté, co dorazili do Kostnice, tedy před necelým rokem. Když se učila jazykům, nikdy neměla potíže, ale němčina jí moc nešla. Byla tvrdá, neohebná, špatně se vyslovovala a měla dost nepochopitelnou gramatiku a slovosled. Ale přesto se už po několika měsících dokázala docela dobře domluvit a její italský přízvuk označovali někteří z jejích zákazníků dokonce za dráždivý. Naštěstí byl její průvodce stručný a tím srozumitelný.

„Půjdeme,“ řekl. Ukázal na její výstřih a dodal: „Zahal si to.“

„Proč?“ zaprotestovala.

Odhalil cíp pláště, aby uviděla dlouhý meč visící na opasku. Náhle přešel do italštiny, ale i v ní měl cizí přízvuk. „To na tvou ochranu stačí,“ řekl. „Ale pro jistotu si stáhni šál přes obličej. Některé chlapy bys mohla pokoušet a já nemám chuť se dnes v noci rvát.“

„Proč?“ řekla uraženě. „Je to označení mého řemesla. Nevidím důvod, proč bych ho měla skrývat.“

„Tam, kam jdeme, ženy jako ty nesmějí,“ oznámil jí. „Proto.“

„Za kým jdeme?“ zeptala se.

„Za císařem,“ odvětil suše.

Daniela napřed nepochopila. Sdělil jí to, jako by právě nabízel na prodej slepici. All’ imperatore! Takhle se přece podobné zprávy neoznamují!

„Cože?“ chtěla vědět.

„Za císařem Zikmundem Lucemburským[4],“ zopakoval už trochu otráveným tónem.

Daniele bylo, jako by ji někdo udeřil do hlavy. Císař? Ano, spávala s rytíři, hrabaty, dokonce byl už jejím zákazníkem i nejeden říšský kníže, o opatech a biskupech nemluvě. Ale císař? Vlastně to nebyl císař, i když mu tak všichni říkali. Zikmund Lucemburský byl před necelými pěti lety zvolen římským králem a poté, co náhle umřel jeho protivník, markrabě braniborský a moravský Jošt[5], jenž ho ve volbě porazil, byl za krále i všeobecně uznán.

Do Kostnice přijel přímo ze své korunovace na římského krále v Cáchách. Císařem by se ovšem mohl stát jedině korunovací v Římě a z rukou papeže. A v tom byl právě problém. Křesťanský svět totiž neměl papeže jednoho, ale hned tři. I římští králové byli donedávna tři, po Joštově smrti se jejich počet sice snížil na dva, ale i tak panoval v Evropě pěkný zmatek. A právě proto se scházela nejmocnější knížata církevní i světská, jakož i výkvět nejučenějších mužů ve švábské Kostnici, aby západní svět sjednotili a vnesli do něj pořádek. Nikdo sice vážně nevěřil, že se to podaří – podobných pokusů už bylo a všechny skončily neúspěchem – jenže u takových událostí nikdo nechtěl a vlastně ani nemohl chybět. Ani král uherský a německý Zikmund. Dostavil se do města v noci na první den vánoční a jeho příjezd byl impozantní. Uměl ho skvěle zinscenovat. Laťka ležela ostatně vysoko, papež Jan při svém příjezdu před dvěma měsíci město dostatečně oslnil. Ale Zikmund jej dokázal překonat. Když uprostřed vánoční noci přijel na lodi z Überlingenu v průvodu své ženy Barbory[6], jakož i mnohých knížat a rytířů, bylo celé město na nohou. I Daniela přihlížela té velkolepé podívané. Na následující mši, jež se protáhla až skoro do oběda příštího dne, už nesměla. Ženy jako ona do chrámu božího neměly přístup. A už vůbec ne, když byla kostnická městská katedrála Münster, zasvěcená „Unserer lieber Frau“[7], plná mocných mužů, takže i kostničtí radní byli vytlačeni až někam ke vchodu. Neviděla tedy, jak císař osobně četl z bible a saský vévoda nad ním držel říšský meč, ani jak papež kázal o lásce mezi lidmi. Slyšela ale dost, aby si to vše dokázala představit. Celé město nemluvilo následující dny o ničem jiném a Daniela si od svých zákazníků musela vylíčení císařské mše několikrát vyslechnout. Každý chtěl vypadat, jako že u té mimořádné události byl, i když jen málokomu to mohla opravdu věřit.

„Takže za císařem?“ řekla stále ještě s náznakem pochybnosti v hlase.

„Imperator imperii romani,“{*}řekl už zvýšeným hlasem.

„Grazia ago,“ odpověděla. „Auribus percipui.“{**}

„Umíš latinsky?“ podivil se mladík.

„Nejenom,“ odsekla. „Mohl bys mi už konečně prozradit, jak tě mám oslovovat? Nerada se toulám po městě s lidmi, které ani neznám jménem.“

Pokrčil rameny. „Jmenuji se Kašpar Šlik.“

„Císařův sluha?“ Bylo to měšťanské jméno. Co jiného může dělat měšťan v blízkosti římského krále?

„Pokud to tak chceš nazývat.“ Zdálo se, že Kašpar neví, co jsou to emoce. Jeho hlas zněl stále stejně, jako by ani nepatřil živému člověku.

„Odkud umíš tak dobře italsky?“ zeptala se. Chtěla mu zalichotit. Třeba se jí ten člověk ještě může hodit. Císařův služebník není k zahození.

„Studoval jsem práva. Na univerzitě v Boloni,“ odvětil suše.

„Takže mám co do činění s doktorem práv?“ Informace ji překvapila. Je tedy přece jen o něco starší, než jej odhadovala. Každopádně ale mladší než ona.

„Ano, to máš.“

„Nic ve zlém, ale nevypadáš na doktora.“

„Doktorský titul neznamená bohatství,“ poučil ji. „Je jen předpokladem bohatství. Pokud sloužíš správnému pánovi.“

„Císař prý má hluboko do kapsy,“ podotkla.

„Máš ten pocit?“ zeptal se ironicky. „Za tebe dnes zaplatil na jeden večer celou zlatku. Ostatně je jedno, co si myslíš ty. Důležité je, zda já věřím, že sloužím pravému pánovi. Tebe to nemusí zajímat.“

Má pravdu, pomyslela si Daniela a dál už šli mlčky. Zlatý byla dobrá cena. Za hodinu její společnosti platili zákazníci pět stříbrných šilinků, za celý večer dvojnásobek. Císař tedy nabídl ještě něco navíc. Opravdu nešetřil.

Šli rychle. Prošli Rýnskou ulicí a přešli lávku vedoucí k Rýnské věži. Město Kostnice mělo díky své poloze mezi Bodamským jezerem a řekou Rýnem vodní příkop na vnitřní straně hradeb. Vojáci se na nic neptali, očividně Šlika očekávali a nesnažili se jej ani jeho společnici zadržet či prohlédnout. Daniela se svým průvodcem přešla po mostě přes Rýn, který tu vytékal z jezera, aby se o několik mil dále na západě vlil do mnohem menšího Untersee. Ano, slyšela, že císař se po třech dnech strávených ve městě z Kostnice zase odstěhoval a bydlí v Petershausenu[8] na druhém břehu Rýna. Proč se tak náhle rozhodl město opustit, o tom se mezi lidmi nemluvilo. Nebo přesněji mluvilo, městem vířily nejrůznější divoké dohady, nikdo ale neznal pravý důvod tohoto císařova gesta, které mohlo znamenat jedině jeho nevůli vůči hostitelům.

Tak tedy císař, nebo vlastně král Zikmund. Daniela si náhle vzpomněla na chvíle svého dětství, kdy si zoufale přála dostat se do blízkosti tohoto člověka a vrazit do něj nůž. Sprovodit ze světa muže, který navždy změnil její život a udělal z ní otrokyni. Snila tento svůj sen po celou dobu, kdy žila v Budě, v králově blízkosti. Poté co ji prodali do Benátek, na tuto svou touhu pomalu zapomněla. Král Zikmund byl daleko, byl pro ni nedosažitelný. Několikrát zašla do chrámu svatého Marka zapálit svíčku za zkázu uherského krále. Za tímto účelem ji do kostela vpustili, i když věděli, co je zač. Stačilo si jen žluté pruhy látky zakrýt šátkem a mohla pokleknout před oltářem a modlit se za uskutečnění své pomsty. Benátky nenáviděly krále Zikmunda[9]. Nenávist k němu patřila ke každodennímu životu města a Daniela si pomalu zvykla na myšlenku, že její pomstu naplní a jejího nepřítele možná jednou zničí vojsko dóžete. Jak se smiřovala se svým osudem a vlastně se jí i líbil, pomalu její nenávist chladla. Ve vesnici, kde se narodila a vyrostla a na niž měla jen matné vzpomínky, chodili lidé v hrubých oděvech a často trpěli hladem. Ona se oblékala do nejjemnějších látek a jedla pokrmy, o nichž se jejím rodičům ani nesnilo. Přesto se těšila z porážek, které Zikmundovi Benátky způsobily, a třásla se hrůzou, když uherská vojska dorazila až na břeh Jadranu a stála na dohled metropole v laguně. Nicméně si postupně zvykla na myšlenku, že se jí osud mocných netýká.

A teď najednou šla k němu. K člověku, jehož kdysi toužila zabít!

„A nemám nůž,“ pomyslela si, ale vzápětí se sama sobě za tu myšlenku vysmála. I kdyby ho měla, nikdy by nedokázala vrazit jeho ostří do královy hrudi. Ano, prostitutky měly často co do činění s muži neozbrojenými, bezmocnými ve své nahotě a s myslí zastřenou rozkoší. Kdo jiný by už měl příležitost zabíjet mocné, když ne ony? Ale věděla, že by to stejně nedokázala.

Ony hrozné vzpomínky ležely přece tak daleko v minulosti! Nebyly už čerstvou ranou, byly nanejvýš jizvou, která občas zasvrbí. Následovala tiše Šlika a nemyslela už na nic.

Jakmile se před nimi objevily zdi kláštera svatého Petra v Petershausenu, patřící řádu benediktinů, Kašpar Šlik se k ní obrátil a strčil jí do ruky košík, který celou dobu nesl. Byl hodně těžký. Podívala se do něj a uviděla naskládanou čerstvou zeleninu.

„No co koukáš?“ zavrčel Šlik. „Zeleninu je třeba dodat čerstvou. Aby k ránu, až se začne vařit snídaně pro císaře, byla ještě vlhká. Proto je ji třeba donést v noci. Kurvu do kláštera nikdo nevpustí.“

„Tak co tam mám dělat?“ vybuchla.

„Jdeš k císaři,“ řekl opět suše a zabušil na klášterní vrata. Klášter byl obklopen prstencem hradeb jako pevnost, a jak se Daniela mohla přesvědčit později, byl i plný vojska. Uherských vojáků římského krále.

Když se vrata otevřela, stál v nich k Danielinu překvapení nejen mnich v kutně benediktinského řádu, ale i voják v poněkud exotickém oděvu. Daniela ten oděv znala. Až moc dobře jej znala a neměla na něj dobré vzpomínky. Ale neotřásla se, bylo to všechno přece už tak hrozně dávno! Mnich si ji podezřívavě změřil a pak nadzvedl plachetku na jejím košíku. Hromádka zeleniny jej očividně uklidnila. Voják chytil Šlika za rukáv a vzrušeným hlasem mu řekl:

„Bonyodalom. A királyhoz a kalocsai érsek jött.“{***}[10]

Daniela si uvědomila, že promluvil maďarsky, a stejně rychle jí došlo, že z tohoto jazyka nic nezapomněla. Když přišla do Budy, musela se maďarštinu rychle naučit, aby se v uherském hlavním městě domluvila. A tu řeč nezapomněla. Snad by měla potíž plynule jí hovořit, rozuměla ale každé slovo.

„Co chce?“ zeptal se Šlik trochu podrážděně.

„Co asi?“ ušklíbl se voják. „Pochvalu.“

„To si nemohl najít lepší chvíli?“ zavrčel Šlik a ukázal hlavou na Danielu.

Voják se zachechtal. „Politika má přednost. Proto bych nikdy nechtěl být králem. Třeba bychom se s ní mohli pobavit my dva, než bude mít císař čas.“

Šlik mávl nahněvaně rukou. „Na něco takového bys, hochu, musel šetřit několik let. Choď za děvčaty, na která máš.“

„Snad jsem toho tolik neřekl,“ pokrčil Maďar rameny. „Každopádně budete muset čekat.“

Šlik se obrátil k Daniele. „Pojď,“ řekl už zase italsky a vedl ji do kláštera. Prošli dvorem a zmizeli v chodbách obrovského shluku budov. Kuchyni minuli skoro beze slova. Šlik jen vzal Daniele košík a postavil jej za pootevřené dveře klášterní kuchyně. Daniela rychle ztratila orientaci. Byla by přísahala, že nikdy nemůže najít cestu zpět. Jen tušila, že ji Kašpar vede k traktu pro hosty, kde se musely nacházet komnaty římského krále a královny.

Konečně došli k vyřezávaným dřevěným dveřím. Šlik je otevřel a strčil Danielu dovnitř. „Čekej tady. A ne abys odtud vystrčila nos.“

Daniele se chtělo něco odseknout, ale raději se kousla do jazyka. Pokud by Šlika naštvala a on ji tady potom nechal, jak se dostane z kláštera ven? Musela by podplatit nějakého mnicha svým tělem, aby ji vyvedl z brány, a do něčeho takového se jí opravdu nechtělo.

Šlik za ní zavřel dveře a Daniela se ocitla v úplné tmě.

Vlastně ta tma nebyla úplná. Jen co si na ni oči zvykly, všimla si, že do malé komůrky, v níž byla zavřena, proniká úzký proužek světla. A současně zaslechla i hlasy. Dva mužské hlasy, znějící klidně a rozvážně, hlasy mužů, kteří právě jednají o něčem důležitém. Někdo očividně zapomněl zavřít dveře spojující místnost, kde oba muži seděli, s komůrkou, kam ji Šlik zavřel. Jeden z těch hlasů jí byl povědomý. Muži hovořili italsky. Mohla tedy poslouchat, aniž ji to namáhalo. Chvilku zaváhala. Nepochybovala, že jeden z těch hlasů patří králi Zikmundovi, a zamrazilo ji v zádech při pomyšlení, co by se s ní asi stalo, kdyby král zjistil, že tajně naslouchá politickému jednání. Ale pak neodolala.

„Jsem rád, že jsi přišel, Andreji,“ řekl hlas, který Daniela neznala, a musel tedy patřit králi.

„Musel jsem. Doufám, že jsem ti nenarušil spánek,“ odpověděl druhý muž a Daniela se usmála. Ano, arcibiskup kalocský Andreas Benzi de Gualda byl minulého roku vícekrát jejím zákazníkem. Organizoval v císařově jménu přípravu koncilu, vyjednával s kostnickými měšťany podmínky zajištění papežovy bezpečnosti. V té době, mnoho měsíců před zahájením koncilu, byl Silvánův podnik jediným luxusním bordelem ve městě. I v tom byl vtip Silvánova plánu. Udělal si tehdy jméno, z něhož těžil i dnes. Kalocský arcibiskup byl docela příjemný pán, uhlazený a ne surový. Nebyl sice nijak přátelský a nenechával jí žádné spropitné, snášela jej ale přesto docela dobře.

„Spánek?“ hlas krále Zikmunda zněl výsměšně. „Už ani nevím, kdy jsem naposledy spal celou noc. Už jsem zapomněl. A abych pravdu řekl, ani mi to nechybí. Možná jsem odvykl.“

„Což je zřejmě výhoda,“ podotkl arcibiskup. „Získáš tím hodně času.“

„Jenže nedostatek spánku je nebezpečím pro bystrou mysl. Otupuje ji.“

„Ale Veličenstvo,“ hlas Andrease Benziho zněl pobaveně. „Vždycky jsi vydržel pít a děvkařit celé noci. Teď místo toho prostě děláš politiku. Kronikáři tuto bohulibou změnu ve svých knihách určitě jednou ocení.“

Zikmundův smích zněl příjemně. Nebyl násilný ani vlezlý, byl to prostě pobavený smích muže, jenž právě ocenil dobrý žert.

„Ty to musíš vědět, Andreji. Pil a děvkařil jsi přece se mnou.“

„Jenže jsem nevydržel tolik co ty,“ podotkl ten druhý. „A proto ty jsi králem a já jen arcibiskupem a tvým služebníkem.“

„Vynikajícím služebníkem,“ řekl Zikmund uznale. „Odvedl jsi tady hodně dobré práce.“

„Nejen tady,“ upozornil jej jeho společník.

„Samozřejmě. Ať už v Boloni, Benátkách nebo v Rimini. Ale hlavně tady v Kostnici. Když selhal braniborský biskup Friedrich von Grafeneck, musel jsem zase jednou zavolat tebe. A tys to dokázal. Skutečně mistrovské dílo, ten Salvus conductus[11], který město Kostnice papeži vystavilo. Náš milý Svatý otec pak skutečně nemohl ani při nejhorší vůli najít záminku, aby sem nejel. A ten text, to je tvá práce. Vím to a umím se odměnit.“

„Papeži se do Kostnice moc nechtělo,“ podotkl arcibiskup a v jeho hlase bylo cítit, jak je polichocen právě vyslechnutou chválou. „Zvlášť od smrti krále Ladislava Neapolského[12] hledal každý dobrý důvod, aby koncil, který jste spolu v italském Lodi domluvili, ještě nějak odvolal.“

„Tomu Neapolci bych ještě i po smrti natrhl zadek,“ zavrčel král. „Ani umřít neumí v pravou chvíli. Nejenže mi znepříjemňoval život v Uhersku a nechal se dokonce korunovat uherským králem. Nejenže prodal Dalmácii, která mu nepatřila, Benátkám, a tím mi pověsil na krk válku, jež snad nikdy neskončí. Když už konečně svými výbojnými choutkami a obsazením Říma přinutil papeže, aby přistoupil na moje návrhy ohledně všeobecného koncilu, klidně si umře.“

„Neudělal to dobrovolně,“ podotkl Benzi se smíchem. „A klidně taky ne.“

„To je jedno. Ale aspoň tentokrát mne, doufám, nikdo neobviňuje z jeho smrti. Mám prostě štěstí, že mí protivníci umírají, když jejich smrt potřebuji. Je to boží přízeň, které se těšil už můj otec císař Karel. Ale Ladislav skutečně mohl žít aspoň do konce tohoto roku. Pak bych ho rád sprovodil ze světa třeba i osobně.“

„Naštěstí bylo už na odvolání koncilu pozdě,“ řekl arcibiskup. „Papež Jan je tady a s ním i celé jeho kolegium kardinálů. A arcibiskupové i knížata z celého křesťanského světa se sjíždějí ve velkém. Bude to dobrý koncil.“

„Na zítřek, vlastně už na dnešek, svolal papež generální kongregaci[13]. Na mou žádost.“

„Vím,“ odpověděl Andreas Benzi. „Budu tam taky.“

„Chci požádat ctihodné otce, aby povolili delegacím papežů Řehoře[14] a Benedikta[15]vstup do města.“

„Odmítnou to. Řehořova vyslance kardinála Dominiciho přece do Kostnice nevpustili. A kde skončil erb papeže Řehoře, který Dominici vyvěsil nad augustiniánský klášter, kde se usídlilo jeho služebnictvo, jsi určitě slyšel.“

„Ano, ve svinstvu, válejícím se na ulici. To je mi jedno. Jestli chceme dosáhnout jednoty církve, musí všichni tři současní papežové dostat příležitost promluvit a hájit se.“

„Koncil v Pise[16] dva z nich sesadil. Jan je následníkem Alexandra[17], kterého v Pise kardinálové zvolili jediným právoplatným papežem, a koncil v Kostnici měl být jen pokračováním koncilu v Pise.“

„Jenže tomu tak není,“ řekl Zikmund.

„To je pravda. Francouzští kardinálové d’Ailly a Fillastre[18] odvedli dobrou práci. Přesto tento tvůj požadavek generální kongregace odmítne. Většinu v ní mají Italové a ti stojí za papežem Janem jako jeden muž.“

„Dobrá, pak je tedy požádám, aby se s přijetím závažných rozhodnutí počkalo, až dorazí delegace ostatních zemí. Nejsou tu ještě ani Francouzi, ani Angličané, o Češích a Polácích ani nemluvě.“

„Jeden Čech tu už je. A sedí ve vězení,“ podotkl arcibiskup.

„Neprovokuj mne, Andreji!“ vykřikl zlostně král. „To mi kardinálové udělali naschvál. Aby mě ponížili. A varovali. Aby mi ukázali, že to je jejich koncil, kde mám já hrát jen podřadnou úlohu. Jen ozdobnou dekoraci jejich jednání. Ale v tom se zmýlili. Slíbil jsem Čechům, kteří mistra Jana Husa do Kostnice doprovázeli, že osobně vylomím dveře jeho vězení a vyvedu ho na svobodu. A udělám to. Vydal jsem mu ochranný glejt. Nikdo nesmí ignorovat glejt římského krále!“

„Nebylo by rozumné jít na tu věc násilím. Papež i všichni italští kardinálové jen čekají na záminku, aby mohli koncil opustit. Ladislav Neapolský je už ve spánku nestraší! Nedávej jim tu záminku. Hus je pro ně kacíř. Dokud nedokáže opak, nech ho ve vězení.“

„Je to pro mne věc cti, Andreji. Čert vezmi Husa. Ale já jsem mu zaručil bezpečnost. Jestliže nejsem schopen dodržet své slovo, nejsem král.“

V místnosti zavládlo mlčení. Daniela slyšela polykání, páni očividně vyprázdnili poháry s vínem.

„Mám nápad,“ uslyšela vtom Zikmundův hlas. Daniela se přistihla, že tiskne ucho k štěrbině pootevřených dveří, aby jí neuniklo ani slovo. Zhrozeně se stáhla. Kdyby ji tak zahlédli! Mohla by se rozloučit se životem. Mrtvol kurtizán i kostnických děvčat, která vyšla do městských ulic bez mužské ochrany, už několik v Rýně plavalo.

„Zjisti mi, kde bydlí vyslanec Viscontiho[19]. Slyšel jsem, že je ve městě, aby se mnou vyjednával o míru a vévodském titulu pro svého pána. A zjisti mi, kdy vychází ze svého domu. Musím ho potkat. Náhodou, rozumíš.“

„Rozumím,“ ozval se arcibiskup. A po chvíli dodal. „Ty jsi geniální, Veličenstvo.“

„Proto jsem králem,“ odtušil sebevědomě Zikmund. „A protože mi generální kongregace odmítne přijetí delegací obou papežů, vznesu požadavek, abych si mohl jmenovat poradce z řad teologů a biskupů pro věci církevní a říšské reformy. Všechno mi odmítnout nemůžou. Řehoř s Benediktem mi mohou být v podstatě ukradení. I pro mne je Jan XXIII. jediným pravým papežem. Ptáš-li se proč, pak proto, že má největší moc. To platí a vždycky platilo.“

„Praktické,“ poznamenal arcibiskup. „Máš mé uznání, Veličenstvo.“

„Ještě jednou díky, Andreji. Připravil jsi mi tady půdu velmi dobře. Díky i za to, že jsi na prvním veřejném sezení omluvil mou nepřítomnost. Zastupoval jsi mne skvěle.“

„Nebylo to těžké,“ řekl arcibiskup. „Musel jsi se přece nechat korunovat. Byl už nejvyšší čas. To všichni pochopili. Mohl ses tady objevit jedině jako korunovaný vládce. Ne že by byli tvou korunou právě nadšeni, ale kdybys přijel bez ní, byl bys hlupák. A za hlupáka tě nepovažují. Aspoň ti chytří mezi nimi určitě ne.“

„Což může být nevýhoda. Úloha všeobecně podceňovaného hlupáka není k zahození.“

„Tak tu nemáš, s tím se musíš smířit. Říkají, že jsi ryšavá liška.“

Daniela slyšela, jak muži vstali. Kroky odezněly někam ke vzdáleným dveřím, pak slyšela, jak se jeden z mužů vrátil ke stolu. Mohl to být jedině král.

„Šliku!“ zavolal.

Vzdálené dveře se otevřely. Daniela slyšela rychlé kroky, které se takřka během blížily ke králi.

„Je tady?“ Zikmund náhle přešel do češtiny. Daniela si s úžasem uvědomila, že i té řeči rozumí. Ano, byla to řeč jejího dětství, kdysi na ni v tomto jazyce mluvila maminka, sourozenci a kamarádi. Jenže to bylo už tak dávno, ještě dříve než Uhry a Buda. Od té doby neměla možnost rodnou řeč zaslechnout. A přece rozuměla. Až nevěřícně zakroutila hlavou.

„Ano, Milosti,“ odpověděl hlas Kašpara Šlika.

„Přiveď ji. Mám chuť se pobavit.“

„Královna už spí,“ slyšela Daniela Kašparův hlas.

„Díky, Šliku,“ zasmál se král. „Jsi služebník k nezaplacení. Proto tě ani neplatím. Ale neboj se, nepřijdeš zkrátka. Jestli naši věc dovedeme ke zdárnému konci, čeká tě velká kariéra. Je všechno tak, jak jsme se domluvili?“

Daniele se zdálo, že cítí souhlasné kývnutí Šlikovy hlavy.

„Jaké bylo jednání s arcibiskupem?“ zeptal se zdvořile.

„Arcibiskup z Kalocsy je přítel, Šliku. S ním nejednám, jen se domlouvám na společném postupu. Dá Bůh, že to, co jsem s ním domluvil, i vyjde.“

„Pan Benzi de Gualda je schopný pán,“ podotkl Kašpar Šlik.

„To ano,“ smál se Zikmund. „Všeho schopný. O tom nepochybuji. Proto ho mám rád ve svých službách. V cizím žoldu by se mi nelíbil ani trochu.“

„Papež je vám nakloněn, Veličenstvo,“ řekl Šlik úslužně.

„Toho jsem zrovna nemyslel. Ale máš pravdu. S papežem musím jednat. A dokonce opatrně. Někteří lidé umírají příliš brzo. Jak už jsem řekl Andrejovi, pardon, panu arcibiskupovi, kdyby bylo po mém, natáhl by neapolský král bačkory až někdy v tyto dny. Ale už se nedá nic dělat. Boží vůle je boží vůle. Nicméně náš milý papež načerpal smrtí svého neapolského nepřítele až příliš mnoho sebevědomí.

No, nekoukej se na mne takhle, Šliku. Samozřejmě, že Jan je naším jediným papežským kandidátem. Slíbil jsem mu to slavnostně na našem setkání v italském Lodi a za svým slovem si stojím. Ale budu muset vystupovat navenek opatrně. Pokud bych jej otevřeně podpořil, nebylo by to dobré pro nikoho. Raději si zahraju na nestranného soudce, takový postoj posílí moji pozici. A o to nám jde, ne? Proto jsme tady. Bez nás by si ctihodní otcové kardinálové navzájem vyškrábali oči. Takže nikdo nemusí vědět, že stojím plně za Janem a že ho v případě potřeby budu podporovat. Musíme být soudci, ne advokáty.“

„A neměli bychom papeži náš postoj nějakým způsobem dát vědět? Nebo aspoň naznačit? Po městě kolují letáky, které žádají das die babste alle dry ablaszen.{*+} To ho může znervózňovat. Určitě by jasný příslib naší podpory ocenil.“

Zikmund se zasmál, že to bylo zřetelně slyšet i v Danielině úkrytu.

„Ani nápad. Nemusí o mém rozhodnutí vědět ani je tušit. Aspoň mu trochu spadne hřebínek. Takové letáky pro nás vykonávají dobrou práci. Že se nakonec postavím na Janovu stranu, víme jen my dva. A můj milý arcibiskup. Proč to udělám, co myslíš, Šliku?“

Po chvilce mlčení se znova ozval králův pobavený hlas: „Protože je nejpohodlnější přidat se na stranu vítěze. A Jan XXIII. s mou pomocí vyhraje, to si piš.“

Král chvíli mlčel. Potom dodal:

„Tak mi ji už konečně ukaž, Kašpare. Ještě nikdy jsi nezklamal. Takže už zvědavější ani být nemůžu.“

Daniela slyšela, jak se Šlikovy kroky vzdálily. Pochopila, že je řeč o ní. Rychle se stáhla z blízkosti dveří sálu, ve kterém seděl král. Chviličku přemítala, zda by se neměla pokusit ony dveře opatrně zavřít. Jestli si Šlik všimne, že zůstaly pootevřené, a domyslí si, co to znamená, může být její život v nebezpečí. Ale pak svou myšlenku zavrhla. Takový pokus by byl příliš nebezpečný. Král seděl v místnosti sám, mohl by si všimnout pohybu ve stěně. A co kdyby veřeje zaskřípaly? Nezbude než se spolehnout na milost boží a na to, že Šlik bude mít jiné starosti než prohlížet místnost, do níž ji zavřel.

Bůh byl milostivý. Šlik jen pootevřel dveře do její komůrky a zašeptal: „Pojď, král čeká.“

Vedl ji okolo dlouhou chodbou a pak ji strčil do otevřených dveří velkého sálu. Přirazil dveře a Daniela zůstala sama.

Uprostřed místnosti seděl u stolu muž ve věku kolem čtyřicítky. Urostlý, se širokými rameny, bez vypouklého břicha, jímž se vyznačovalo tolik světských i církevních vládců. Natáhl si své svalnaté, trochu do tvaru písmene O zakřivené nohy. Dlouhé vlasy barvy tavené mědi mu splývaly na ramena, vous stejné barvy pak hluboko na prsa. Hlava mu ležela na hrudi, zdál se být unaven. Sotva si ale uvědomil, že není v místnosti sám, vstal a pohlédl směrem k ní.

„Bella mia,“{+} řekl v úžasu. „Jaká krása! Nikdy nepřestanu obdivovat Boha za krásu, jíž ve svém tvůrčím díle obohatil náš svět. Přistup blíž, děvče.“

Daniela váhavě vykročila. Tak to byl tedy člověk, který změnil její život! Jemuž vděčí za svůj osud a jehož chtěla zabít. Nebo možná ještě chce? Neměla čas o tom přemýšlet.

Zikmund uchopil konvici vína a nalil do dvou pohárů, stojících na stole. Daniela si všimla, že jeden z nich předtím vypláchl vodou a tu vychrstl na podlahu sálu. Pochopila, že to byl pohár kalocského arcibiskupa, a marně hledala slova. Římský král obsluhuje jako nejlepší číšník prodejnou ženu, kterou si objednal! Nechápala.

Podal jí číši.

„Víno je dobrá věc,“ řekl italsky. „Slyšel jsem, že jsi z Itálie. Vyhovuje ti, když se budeme bavit v tomto jazyce?“

„Vyhovuje,“ odpověděla rychle. Nevycházela z úžasu. Něco takového ještě nezažila. Většina pánů, kteří si ji objednali, byla rychlá a stručná. „Vysvleč se a pojď sem,“ takové bylo nejčastější přivítání. Byli jistě i takoví, kteří se chtěli bavit nebo od ní vyžadovali tanec a zpěv, byli i takoví, kteří s ní chtěli diskutovat o politice nebo o pasážích z Písma. Ale ještě nikdo jí osobně nenalil víno do poháru, který předtím vypláchl, a neptal se jí, ve kterém jazyce se s ní má bavit. Napila se.

„Jsi krásná,“ řekl s obdivem v hlase. „Překrásná. Jsem obdivovatel krásy. Tím snad i obdivovatel Stvořitelova díla. I když by se tohle prohlášení možná ctihodným otcům nelíbilo. Ale co je nám dnes po nich.“

„Jsme v Kostnici, Milosti,“ upozornila ho. „Tady nesmí pány kardinály nikdo ignorovat.“

Rozesmál se. „Šlik je geniální. Udělám ho říšským kancléřem. Přesně našel, co jsem chtěl a co jsem potřeboval. Krásu s ostrým jazykem. Nic nenávidím víc než nudu, krásná paní.“

„Nejsem paní,“ připomněla Daniela hořce.

„Pro mne ano. Copak by se král mohl setkat s nepočestnou ženou?“

„To jistě ne,“ připustila Daniela. „Ale Vaše Veličenstvo je ženato. A to s překrásnou ženou, jež spí jistě nedaleko odtud. Se ženou, se kterou sdílí noc co noc lože.“

Vypil svůj pohár do dna. Smál se na ni očima. „A v tom je právě můj problém, ctnostná paní. Noc co noc už víc než dva měsíce[20]. Možná už konečně potřebuji přestávku. A změnu.“

„Královna Barbora je nejkrásnější panovnice Evropy. Viděla jsem ji, když ve vašem doprovodu vstoupila do města. Pověst o ní nelhala.“

„A v tom je problém číslo dvě,“ řekl rozverně. „Nejkrásnější panovnice. Na světě nejsou jen panovnice. A král se nemusí stýkat jen s panovnicemi. Takové je jeho právo.“

„Co po mně Vaše Veličenstvo chce?“ zeptala se.

„To asi nebude těžké uhodnout. Ale možná chci i něco navíc. Popovídat si, aniž bych si musel dávat pozor na to, co řeknu. Bez obav z možné falešné interpretace mých slov s dalšími diplomatickými a politickými následky. Prostě jen tak, pro radost. A možná budu potřebovat tvou pomoc.“

„Mou pomoc?“ Daniela na něj vytřeštila oči.

„Ženy jako ty znají mnohá tajemství. Je mnoho mužů chtějících ženám imponovat a ti vyprávějí věci, jež by vyprávět neměli. Ostatně právě kněží a mniši nemají manželky, aby imponovali jim. Možná víš nebo budeš vědět věci, které bych chtěl vědět já. Kdo ví, jaké plány s námi má Bůh. Je dobré znát někoho z vašeho prostředí. A je-li ten někdo tak krásný jako ty, pak buď Bohu za to vzdána chvála.“

Daniela si jen těžko rovnala myšlenky. „Proč si myslíte, Milosti, že budu pro vás chtít vyzvídat?“

„Na tvou otázku je jednoduchá odpověď,“ řekl ostře a najednou byla celá jeho dvornost pryč. „Protože mám nejvíc prostředků, abych si to dokázal vynutit.“

Daniela naprázdno polkla. Pak se rychle napila vína, aby strach ve svém obličeji ukryla v poháru. Tušila, že si ho ale stejně všiml, a na chvíli jej zase nenáviděla.

„Nerozumím politice,“ řekla. „Umím zpívat, umím tančit, umím muže přivést k rozkoši. Ale neumím to, co po mně chcete, Milosti.“

„Tak dobrá,“ řekl. „Zatanči pro mne. Mám za sebou těžký den. Zatanči tak, aby ze mne spadla únava. Pak dostaneš dobře zaplaceno.“

Dala se do tance. Pomalu, kus po kuse, odkládala části svého oděvu. Byla v tom šikovná. Uměla své řemeslo jako nikdo jiný. Král ji pozoroval se zájmem. Ne, nevypadal unaveně, i když určitě celý den pracoval. Daniela se točila několik kroků před ním. Prohýbala své tělo a ukazovala mu ho z nejrůznějších úhlů. Vždy jen na chvilku, tak, aby dráždila, aby zvyšovala jeho touhu. Tak ji to učili celé roky v Benátkách. Ve městě, které nenávidělo tohoto muže stejně jako kdysi ona sama. Nechal ji, aby se zcela svlékla, a pak ještě nějakou chvíli. Kochal se pohledem na ni, úmyslně oddaloval okamžik jejich tělesného kontaktu. Pak vstal, přistoupil k ní a přitáhl ji k sobě. Jeho vousy ji lechtaly na prsou, ucítila na svých ústech jeho rty a jazyk. Vzal si ji jemně. I když jediným kusem nábytku byl dřevěný stůl, na nějž ji vyzdvihl, byl opatrný, dával pozor, aby jí nezpůsobil bolest. Dal jí zapomenout, že je král. Byl muž. Krásný, urostlý muž, jenž se k ní choval, jako by byla dáma. Jako by byla ženou, kterou miluje. Daniela ráda přijala jeho hru. Přestala myslet na slíbené peníze a oddala se požitku milování. Bylo to hezké, a když král dospěl ke svému vrcholu, na chvíli jí to propůjčilo pocit lásky.

Pak bylo po všem. Král se obrátil a oblékal se. Seděla na stole a pozorovala ho. Věděla, že muži bývají po ukojení své vášně mrzutí a někdy i násilní. Že by měla rychle posbírat své věci a být připravena zmizet, až si to bude přát. Otočil se, očima přejel její nahotu a i ten pohled si očividně užíval.

„Ještě víno?“ zeptal se. Nevěřila svým uším. Rychle seskočila ze stolu.

„Ano,“ přisvědčila. „Ale naliju já vám, Veličenstvo.“

Otočila se k němu zády. Bylo to rafinované a vyšlo to. Cítila, že se k ní znovu přitiskl. Ale bylo to pro něj příliš brzy. Nebyl už dvacetiletý floutek, byl zralý muž. Ti potřebují delší dobu k oddychu. Nalila víno, otočila se a poklekla před ním s pohárem v ruce. Užil si i tento nový pohled. Už věděla, že si ji objedná i příště. Byla dobrá. Věděla, že vyhrála.

„Jdi už,“ řekl. „Mám před sebou těžký den. Vzkážu ti, až tě budu zase chtít vidět. Pak mne ale nesmíš nechat čekat.“

„Vím,“ odpověděla. „Králové nečekají rádi.“

„Máš s nimi už zkušenosti?“

„Ráda čtu,“ odtušila.

„Jsi samé překvapení,“ zavrtěl hlavou a vypil svůj pohár jedním douškem. „Kurtizána, která ráda čte. O něčem takovém jsem ještě neslyšel. Budeme se k sobě hodit, uvidíš.“

Přede dveřmi sálu čekal Šlik. Strčil jí do ruky váček s mincemi.

„Se Silvánem jsme domluvili jeden zlatý za večer,“ řekl. Daniela spokojeně přikývla.

„Ve váčku je patnáct pražských grošů. Čtvrt hřivny[21]. Je na tobě, zda chceš dát svému pánovi všechno.“

Daniela rychle počítala. Tři stříbrňáky byly pro ni. Pokud jí Silváno dá pětinu z výdělku, jak slíbil, vydělala dnes šest stříbrných grošů. Pokud koncil potrvá jen několik měsíců a ona neztratí královu přízeň, vyplatí se ze služby a z Kostnice odejde jako svobodná žena. Otočila se a samou radostí políbila Šlika na tvář. Zrudl jako pivoňka a ucukl.

Vsadím se, že jsi ještě panic, pomyslela si. Navzdory jeho odmítavému výrazu pochopila, že právě získala nového ochránce. Byl to dobrý den. Vlastně dobrá noc. A slibovala přinést další dobré, moc dobré dny.

Už nazítří mělo být všechno jinak.

Daniela spala až do odpoledne. Tak to bylo zvykem. Děvčata pracovala obvykle až do rána a teprve po obědě začínal jejich obvyklý pracovní den. A Silváno, který v prstech blaženě přebíral mince, jež přinesla, ji nechal spát, jak dlouho chtěla. Jenže sotva přišel večer, vtrhli do hlavní místnosti bordelu dva vojáci.

„Hledáme jednu tvoji děvku,“ řekl jeden z nich Silvánovi. „Italku, blondýnu. Má to být hezká holka.“

„Prosím, pánové,“ hlaholil Silváno. „Všechna má děvčata jsou Italky. A všechna jsou krásná. Štíhlá, tlustá, malá, velká, všechno, po čem mužský vkus touží. I když uznávám, že ne všechny jsou blondýny. Mají páni čím platit?“

Jeden z vojáků ho chytil za kazajku a přiložil mu na krk nůž, který bleskově vytáhl z opasku. Očividně s ním uměl zacházet. „Ale jen jedna z tvých holubiček byla včera u císaře. A tu chceme.“

Silváno modral a lapal po dechu. Strach mu čišel z očí. „Ano, pánové, hned.“ A pak ukázal na Danielu, sedící u stolu uprostřed místnosti. „To je ona, pánové, to je ona. Co po ní chcete?“

„My nic,“ zavrčel voják. Zastrčil nůž zase do opasku a pustil Silvána na zem. „Ale náš pán ano. Půjde s námi.“

„Noc s mým nejlepším děvčetem stojí pět šilinků,“ pokusil se ještě protestovat Silváno.

„Nožem do břicha?“ zeptal se voják a Silváno zmlkl. Chlap chytil Danielu za rukáv. „Půjdeš s námi.“

„Proč?“ zaprotestovala.

Místo odpovědi ucítila úder na tvář. Zatočila se jí hlava, v ústech ucítila chuť krve z rozraženého rtu. „Ne, do tváře ne,“ slyšela jako ve snu úpět Silvána.

„Stačí to jako důvod?“ zeptal se voják. „Nebo jich mám vyjmenovat víc?“

V místnosti bylo naprosté ticho. Děvčata se tiskla k sobě jako kuřata, když do kurníku vtrhne liška. Ne, zastání se Daniela dočkat nemohla.

„Není třeba,“ řekla. „Půjdu.“

Zaregistrovala surový smích svých únosců. Vlekli ji středem města k dómu. „Proboha, proč do Münsteru?“ pomyslela si. Už zase byla noc. Jsme vyděděnkyně této společnosti, napadlo ji. Už i tím, že známe noc, ale den je nám cizí. V čase, kdy život pulzuje městem, kdy žije tržiště i chrámy, my spíme. A ožíváme jen v noci, jako sovy. I to nás vyčleňuje z této společnosti, která nás stejně odmítá přijmout za svou součást.

Vojáci prošli branou v opevnění dómu, aniž se museli někomu prokazovat. Obešli chrám a zabočili k falci kostnického biskupa. Biskup Otto III. z Hachbergu[22] nikdy neprojevil radost, že právě do jeho města má zavítat samotná vrchnost katolické církve. Využil možnost poskytnout svůj nově dobudovaný velkolepý příbytek vedle kostnického hlavního chrámu k bydlení papeži a zmizel přes jezero v Meersburgu. Tam si užíval klidu, oddělen od událostí koncilu bezpečným pruhem vody širokého Bodamského jezera.

„To snad ne,“ pomyslela si Daniela, ale to ji už dovlekli ke vchodu do biskupského sídla a zabušili na dveře. Bože dej, ať je to jen zlý sen, z něhož se probudím, modlila se. Ale Bůh nemá ve zvyku vyslyšet prosby povětrných žen. Dveře se otevřely a stál v nich mnich.

„Máme ji,“ řekl jeden z vojáků.

Mnich pokynul, vojáci ji surově strčili do chodby a dveře se s bouchnutím zavřely.

Daniela se chvěla na celém těle. Teď jsem mrtvá, myslela si. Co po mně chtějí? Kam mne vedou? A proč? Co jsem provedla? To musí být nějaké nedorozumění, které se vysvětlí. Musí se vysvětlit! Jsem ještě příliš mladá, abych takhle zbytečně umírala. Jenže v dnešním světě není nikdo příliš mladý na smrt, pomyslela si hořce.

Trochu ji uklidnilo, že ji nevlekli někam do sklepa, kde by na ni mohly čekat mučicí nástroje. Prošli velkou vstupní halou biskupského sídla, kde se konaly schůze generální kongregace, setkání kardinálů a nejvyšších církevních úředníků, a pak vystoupali po schodech do biskupových soukromých pokojů.

„Až vstoupíš, vrhneš se před Jeho Svatostí na kolena. Prsten mu líbat nebudeš, rozumíš. To takové, jako jsi ty, nepřísluší,“ zahučel jí do uší prelát, který ji celou tu dobu provázel. Pak vstoupil sám do dveří a oznámil: „Je tady, Vaše Svatosti.“

Papež!! Daniela ještě jednou zadoufala, že je to vše zlý sen, z něhož ji vysvobodí ráno a probuzení. Včera císař, dnes papež. Co Bohu provedla, že si s ní tak zahrává?

„Ať vstoupí,“ uslyšela suchý přísný hlas. Něčí ruka ji postrčila do místnosti. Hned na prahu se vrhla na podlahu. Oči se neodvažovala pozvednout. Ano, viděla už papeže. Viděla ho, když vjížděl do města. Tehdy koncem října před více než dvěma měsíci seděl na skvostném bělouši, sám celý v bílém, dokonce i na hlavě měl bílou jednoduchou mitru. Hrabata Orsini a Rudolf z Monfortu vedli papežova koně za uzdu. Čtyři kostničtí konšelé nad ním drželi baldachýn ze zlatem vyšívané purpurové látky, dar města. Před ním šlo devět běloušů s rudými čabrakami, na devátém svatý sakrament v monstranci mezi stříbrnými svícny s hořícími svíčkami. Za papežem pak devět kardinálů v červených pláštích a s červenými klobouky na hlavách. Kostnice ještě nikdy nezažila takovou parádu, když tento slavnostní průvod táhl za zpěvu Te deum a zvonění všech kostnických zvonů k Münsteru. Ano, tehdy viděla papeže i Daniela, zamíchaná do davu. Ale viděla ho z dálky, bylo to neosobní jako divadlo, v němž je člověk jen divákem. Teď se stávala náhle hercem a neznala svou roli.

„Podívej se na mne,“ přikázal přísný hlas.

Pozvedla oči a uviděla nad sebou papeže. Přísně řezaná hubená tvář, podsaditý, silný muž. Ano, byl to on a z bezprostřední blízkosti z něj šel strach. Daniela slýchala, že Baltasare Cossa, jak se papež jmenoval, než přijal jméno Jan XXIII., býval kapitánem pirátské galéry. Dalo se tomu skutečně věřit, vypadal tak. Přísný, odhodlaný a rozhodně ne hloupý, takový byl první dojem, jímž na ni zapůsobil. U stolu seděl jeho sekretář, v němž měla Daniela později poznat učence Lionarda Bruniho. Držel v ruce pero, zřejmě měl zapisovat informace, které z Daniely papež hodlal dostat.

„Víš, před kým klečíš?“ zeptal se ostře Jan XXIII.

„Ano, Vaše Svatosti,“ hlesla.

„Položím ti několik otázek,“ řekl pomalu a zdálo se, že jeho hlas zní spokojeně. „Odpovíš na ně podle pravdy. Lež poznám. Kdo lže papeži, bude ihned potrestán Bohem.“

„Bohem?“ pomyslela si Daniela. Vždyť svět je plný lži! Ne, božího trestu se už odnaučila bát. Pokud papež může hrozit jen tímto trestem, pak to s ní nebude tak zlé. „Je to bývalý pirát!“ zakřičelo v ní. Hříšník, který se stal papežem. Pirát je stejně opovrženíhodný jako děvka. Patříme do téže kategorie, pomyslela si a užasla nad touto svou myšlenkou. Náhle se přestala bát. Možná to s ní Bůh přece jen tak zle nemyslí.

„Byla jsi včera v noci u krále Zikmunda?“

„Ano, byla,“ nebylo proč lhát. V tomto bodě ne.

„Hovořili jste spolu o věcech koncilu?“

„Proč by měl císař hovořit o politice s kurtizánou?“ odpověděla otázkou.

„Ptám se já,“ uťal její odpověď. „Mám zprávy, že jsi možná vyslechla králův rozhovor s jeho důvěrníkem, arcibiskupem z Kalocsy.“

Danielu zalil studený pot. Kdo mohl proboha tohle vědět? Šlik? Nebo někdo jiný, kdo ráno našel pootevřené dveře do královského sálu a uvědomil si možné důsledky? Anebo nějaká vědma, která měla vidění a pospíchala s ním do biskupské falce, aby za ně dostala zaplaceno?

„Je to tak?“

„Dejme tomu,“ řekla Daniela. Posadila se na zem a podívala se na papeže. V pohledu byla výzva.

„Co tím chceš říci?“

„Že jsem možná něco vyslechla. Že jsem možná i ochotna prozradit, co jsem slyšela. Ale třeba to nejsem ochotna vyzradit zadarmo. Informace mají svou cenu. Já také.“

Papež chvíli mlčel. Jako by ani nevěřil, co právě vyslechl.

„Ty proklatá děvko!“ zařval. „Ty budeš mluvit, a zadarmo. Co si o sobě myslíš? Nechám tě natáhnout na mučidla a řekneš všechno. Pak si můžeš zaplavat v Rýně. Myslíš, že můžeš vydírat papeže?“

„Svatosti,“ řekla Daniela. Hlas se jí ještě zachvěl, ale už v něm převládala odhodlanost. Tohle byla příležitost! Taková, jaká se nemusí nikdy opakovat. Věděla, že hodně riskuje. Věděla, že riskuje život. Ale přesto se jí zdálo, že podstoupené riziko stojí za to.

„Násilí a mučidla nejsou rozumným řešením, Svatosti,“ řekla rychle. „Hodně lidí vidělo, že mne vedou sem, do biskupského domu. A všichni vědí, kdo tu bydlí. Prostitutky jsou osoby žijící v opovržení. Ale právě proto drží pohromadě. Stane-li se něco některé z nich, ostatní se za ni postaví. Mohly by dlouhou dobu odpírat duchovním osobám své služby. A co pak bude s koncilem?“

Papež zakroutil hlavou: „Ty, ty mi chceš vyhrožovat? Jsi hmyz, jaký rozmáčknu mezi prsty, kdy se mi zachce. Kdo obviní papeže z vraždy? Ukaž mi člověka, který si to dovolí?“

I dovolil by si, pomyslela si Daniela. Po městě Kostnici už kolovaly letáky s výčtem papežových zlých činů z jeho temné minulosti. Přibyl by prostě jen další řádek. Ne, takhle ne, na takovou řeč papež Jan neslyší. Nadechla se a spustila:

„Nechápejte mě špatně, Svatosti. Chci vám pomoci. Chci vám pomoci proti každému, a bude-li to potřebné, i proti císaři. Proti němu obzvlášť ráda. Ale jsem člověk, který chce žít. Který se chce jednou vykoupit ze života, jejž žije a jejž si dobrovolně nezvolil. Jsem žena myslící na to, co bude, až nebude krásná a žádoucí. Jež nechce umřít ve špíně ulice. A k tomu potřebuji peníze. Informace, které vám můžu nabídnout, mají velkou cenu. Nejde jen o to, co jsem vyslechla od arcibiskupa kalocského. Ale vím, o čem se císař baví se svými důvěrníky a co jim svěřuje, když si myslí, že nikdo neposlouchá anebo že nikdo nerozumí. Císař ovládá mnoho řečí a používá je podle potřeby. Já mu ale rozumím. Zabijete-li mne, dozvíte se možná, o čem mluvil včera. Přijmete-li ale moji nabídku, dozvíte se i to, o čem bude hovořit zítra, pozítří, za měsíc. Byla jsem dobrá, určitě si mne objedná znovu.“

Papež se zamyslel. Hodnotil ji očima. Má ji za podvodnici? Tyhle pochyby mu četla v očích.

„Dobrá, odpověz mi na následující otázku,“ pronesl pak číhavě. „V jakém jazyce hovoří císař se svými důvěrníky?“

„Se svým pobočníkem Šlikem, nebo co on je, česky. S ostatními muži svého průvodu zřejmě maďarsky, ale to jsem neslyšela.“

„A ty mi chceš tvrdit, že jim rozumíš?“ zeptal se papež zkoumavě.

Daniela přikývla. „To je dlouhá historie. Ale rozumím oběma těmto jazykům. Kromě toho, jak Vaše Svatost už zjistila, hovořím italsky. Skoro stejně dobře umím číst a hovořit latinsky. A dorozumím se i německy, i když o něco hůře.“

„Je-li pravda všechno to, co tvrdíš, pak máš určitou cenu. Na kolik se ceníš?“

„Sto zlatých.“ Daniele číslo vyklouzlo a hned se přikrčila. Teď mne zmlátí nebo možná zabije, pomyslela si. Nic se nedělo. Slyšela kroky, které se od ní vzdalovaly. Když zdvihla oči, papež seděl u stolu a zdálky si ji prohlížel.

„Taková drzost,“ zakroutil hlavou. „Zbláznila ses?“

„Sto zlatých i za budoucnost. Budu vám sloužit věrně, Svatosti, uvidíte.“

Papež šel ke dveřím a otevřel je. „Antoine!“ zavolal.

Po chvíli vstoupil muž kolem padesátky. Nevelký, s vyholenou velkou tonzurou. Jeho zvídavé oči ulpěly na Daniele. Neznala ho, ale musel být jedním z papežových kardinálů. Později se dozvěděla, že to byl kardinál de Challant, regent papežské komory[23].

„Antoine!“ řekl papež. „Tahle děvka si myslí, že by nám mohla dodat informace v ceně sta zlatých. Ty obhospodařuješ mé peníze. Co si o její nabídce myslíš?“

„Žádná děvka nemá cenu sta zlatých,“ odtušil kardinál a ulpěl pohledem na žlutých pruzích látky v Danielině výstřihu.

„Ovšem tahle spí s císařem. A rozumí nejen italsky a německy, ale i česky a maďarsky. Stojí pak přece jen sto zlatých?“

Challant se zatvářil skepticky. „A co když nás zradí? Co když jí císař nabídne víc?“

Papež se rozesmál. Ale nebyl to ten nenucený smích, kterým včera zvučel sál v benediktinském klášteře, když král Zikmund ocenil vtip svého společníka. Papež se smál násilně, nutil se do smíchu. A ten smích nezněl příjemně.

„Ten žebrák? Vždyť nemá ani groš! Císař s děravými kapsami. Chtěl si u mne přece dokonce otevřít úvěr! To potěšení jsem s radostí přenechal kostnickým měšťanům. Stejně své peníze nikdy neuvidí. Ten barbar z východních stepí, piják a děvkař! Tak z toho bych strach neměl.“

„Nezradím vás,“ řekla Daniela vážně. „Mám k tomu své důvody.“

„Tak ty bych si rád poslechl,“ řekl Challant. Posadil se vedle papeže, oba muži si ji prohlíželi. Danielu už začínaly bolet nohy. Nechali ji stále sedět na zemi, nenabídli jí sedátko, ba ani ji nevyzvali, aby se postavila. Podlaha byla z kamene, tvrdá a studená.

„Když mi bylo osm let,“ začala vyprávět, „vpadlo do Čech vojsko tehdejšího uherského krále Zikmunda[24]. Zikmund tehdy nechal zajmout svého bratra krále českého Václava a uvěznil ho ve Vídni. Vpadl do země s hordami divokých Kumánů[25] a chtěl se zmocnit země proslavené těžbou stříbra. Není větších divochů, než jsou Kumáni, Svatosti. Jsou to pohani a jako pohani i řádili. Kam přišli, zůstala po nich jen spoušť, spáleniště a mrtvoly. Naše vesnice nebyla varována včas a lidé nestačili utéci.“

Danielu přemohly vzpomínky. Ohromilo ji to a zarazilo dech v hrudi. Co se s ní děje? Nikdy vlastně ještě o svém dětství nevyprávěla. Nebylo komu, nikoho nezajímal osud ztraceného děvčátka. To, co se časem změnilo v téměř už zapomenutou jizvu na duši, se náhle otevřelo znova jako velká krvácející rána. Krvácející slzami. Začaly jí téct a kapaly na kamennou podlahu. Ale nepřestala vyprávět:

„Maminku i tatínka zabili. Maminku před smrtí znásilnili. Bylo jich aspoň pět, kdo ji zneuctili, než jí konečně podřízli hrdlo. Musela jsem se na tu hrůzu dívat. I mnoho dětí zabili, napíchali je na kopí nebo naházeli do plamenů hořících domů. Mne už tehdy zachránila má tvář. Jeden z atamanů si jí všiml a odhadl, že za mne může stržit peníze. Zabránil svým lidem, aby mě zabili. Odvlekli mne do Budína a tam prodali do veřejného domu. Bylo mi osm let, Svatosti.

V Budíně jsem byla tři roky. Pak přišel obchodník z Benátek a koupil mě. Líbila jsem se mu, zaplatil za mne velkou sumu. V Benátkách jsem pak dostala vychování kurtizány a jméno, které teď nosím. Naučila jsem se italsky i latinsky, naučila jsem se zpěvu, tanci, hře v šachy i umění prodejné lásky. Naučila jsem se muže dráždit, přivést ho k vyvrcholení i předstírat, že mi svou mužností způsobil radost. Prvního muže jsem měla, když mi bylo dvanáct let. Nikdo se mne neptal, zda ho chci nebo zda se ho bojím. Prodali mé panenství. Vždycky jsem byla jen prodávána, ale peníze dostával někdo jiný. A za to vše může král Zikmund. Neměl co pohledávat v naší zemi! Nakonec ho z ní vyhnali a povolali na trůn Václava, i když je prý pijan a trpí záchvaty zuřivosti. Ale po tom, co v Čechách prováděli Kumáni, nechtěl už nikdo o uherské vládě ani slyšet. Jsem obětí Zikmundovy touhy po moci a po stříbře. Nejen já, ale i moji rodiče a sourozenci. Stačí vám to jako důvod, proč jej nenávidím?“

Slzy jí tekly proudem, zajíkala se mezi slovy, poslední věty sotva dokončila.

De Challant vstal, přišel k ní a podal jí šátek, aby si mohla slzy usušit. Byl dojat a jeho dojetí na něm bylo vidět. Papež seděl nepohnutě, na jeho tváři se nepohnul ani sval.

„Vstaň, děvče,“ řekl kardinál. „Myslím, že máš svou cenu.“

„O čem tedy mluvil král Zikmund s arcibiskupem kalocským?“ chtěl vědět papež, sotva si usušila slzy a vysmrkala se do podaného šátku.

„Král říkal, že požádá generální kongregaci, aby povolila vstup delegacím papežů Benedikta a Řehoře do Kostnice. Arcibiskup odpověděl, že mu to nebude povoleno. Nato král řekl, že vznese návrh na vytvoření kolegia jeho poradců pro věci reformy říšské a církevní.“

Papež si vyměnil pohled s Challantem a Bruni něco zapsal. Ano, vše souhlasilo, to všechno se na dnešním jednání skutečně odehrálo. Vstup delegací kardinálové nepovolili, poradní sbor ano.

„Král se velmi hněval kvůli zatčení mistra Husa,“ pokračovala Daniela. „Proto se vystěhoval z Kostnice do Petershausenu. Zajetím pražského mistra byl porušen jeho glejt. A pověřil arcibiskupa, aby mu zjistil, kde bydlí vyslanec milánského vládce Viscontiho. Chce se s ním setkat, ale má to vypadat jako náhoda. Jeho plán má nějakou souvislost s Husem, ale nepochopila jsem jakou.“

Papež se zvídavě podíval na svého regenta. Ten pokrčil rameny. Ani on očividně nemohl najít souvislost mezi českým univerzitním mistrem a milánským vyslancem.

„Co říkal král o mně? Ale pravdu!“ pronesl papež hrozivě.

„Tak to zopakoval dokonce dvakrát,“ usmála se Daniela ulehčeně. „Nejprve arcibiskupovi a pak svému sluhovi Šlikovi. Řekl, že papež Jan je jeho jediným kandidátem, kterého hodlá podporovat, i když se bude tvářit jako objektivní soudce. Když se ho ptali proč, odpověděl, že papež Jan má největší moc, a proto bude císaře stát nejméně námahy, aby jej prosadil za jediného vládce křesťanstva. Když Šlik navrhl, že by mohl poslat papeži zprávu o těchto svých úmyslech, vysmál se mu. Papež prý o jeho plánech nemusí vědět. Nezaškodí, když mu prý trochu klesne sebevědomí. Má to zůstat jen mezi císařem a jeho nejbližšími.“

„A teď to víme i my,“ pronesl papež spokojeně. „Myslím, že jsme našich sto zlatých neinvestovali špatně, Antoine, co říkáš?“

„Tohle bylo leda tak na zálohu,“ řekl kardinál. „Budeš se ještě muset snažit, děvče, aby sis zasloužila celou sumu. Doufám, že nás nezklameš.“

„Nezklamu,“ slíbila Daniela horečně.

„Dobrá, dobrá,“ mávl kardinál rukou a odešel na chodbu. Papež přistoupil k Daniele a chytil ji za bradu. Prohlížel si ji zblízka, pak položil ruku na její ňadro. „Sto zlatých,“ mumlal si pod nos. „Za tolik peněz koupíš dům! A jaký! Palác!“

Obrátil se k sekretáři, jako by si teprve teď uvědomil jeho přítomnost. „Děkuji, Lionardo,“ řekl nepřítomně. „Děkuji, už tě nebudu potřebovat.“

Sekretář sbalil své psací potřeby a s úklonou opustil místnost.

Kardinál Challant se vrátil s měšcem, v němž cinkal kov. „Padesát florenů,“ řekl. „To je záloha. Zbytek dostaneš, až se osvědčíš. Neboj se, neokradu tě. Papežská komora nešetří na užitečných spolupracovnících. Proto je tak mocná.“

Podal jí i svitek papíru ozdobený pečetí. „Tohle si schovej. Kdybys potřebovala rychle k papeži nebo ke mně, prokaž se tou listinou v bráně. Jinak by ses do falce nedostala.“

To byla pravda. Celá oblast biskupského sídla i s Münsterem byla obehnána hradbami a jedinou otevřenou bránu hlídali vojáci kardinála Orsiniho. Daniela rychle skryla v šatech dokument i peníze. De Challant se na ni díval skoro otcovsky. Už si myslela, že si s ní smluví termín, ale jen přátelsky kývl hlavou a zmizel ve stejných dveřích, v nichž se předtím objevil.

Když odešel, papež uchopil Danielu za ruku a obrátil ji znovu k sobě.

„Svlékni se,“ řekl suše.

Překvapeně na něj pohlédla.

„Neslyšela jsi?“ vykřikl zlostně. „Za sto zlatých snad mám nárok na trochu požitku. Tak drahou kurvu jsem ještě neměl. Svlékej se, nebo ti pomůžu.“

Rychle si přetáhla šaty přes hlavu. Papež byl hrubý. Vnikl do ní surově, jeho ruce jako by jí chtěly rozmačkat prsa. Nestaral se o ni, věnoval se jen své rozkoši. Choval se jako opilý voják. Nebo pirát! Daniela se marně snažila vzbudit dojem, že něco prožívá s ním. Bylo mu to ostatně očividně jedno. Danielu napadlo, že bude mít problém muži, který s ní souloží takovým způsobem, říci ještě někdy Svatosti, aniž by se musela smát. Aspoň v duchu. A také ji napadlo, že se tím zřejmě jen zařadí mezi mnoho lidí, kteří s tím měli problémy už i teď. Zavzdychala, jak se patřilo na dobrou kurvu, ale papež si toho nevšímal. Když byl hotov, obrátil se k ní zády.

„Obleč se a zmiz,“ řekl. „Přijď, až budeš něco vědět. A nepokoušej se s penězi zmizet, aniž sis je zasloužila. Najdu si tě všude.“

Bože, kdybys byl spravedlivý, pomyslela si hořce, pak bys to udělal obráceně. Zikmundovi za včerejší noc bych sloužila mnohem ochotněji než tomuhle surovci. Ale boží vůli se nedá vzpírat. A papež je božím náměstkem na zemi. Nezbývá než doufat, že tenhle papež je opravdu ten pravý. Tedy ten, který vyhraje a papežem zůstane i po koncilu. Ukryla peníze do své sukně tak, aby je nikdo nenahmatal.

Když stála před biskupskou falcí, rychle odhalila ňadra, aby bylo vidět její žluté lemování. Po cestě domů do bordelu ji oslovili dva náhodní chodci, když ale uslyšeli její cenu, jen zhnuseně mávli rukou a šli si po svých.

Silváno nechtěl věřit svému štěstí, když ji uviděl. Už se s ní v duchu rozloučil. Nepochyboval, že dnešní únos měl souvislost s Danielinou včerejší návštěvou u krále a že se tato návštěva někomu hrubě nelíbila. Na nic se neptal. Pohled na ni mu stačil. Vyčerpání z celého dne, z nadlidského napětí a strachu o život jí zavěsilo na nohy olověná závaží. Z posledních sil vystoupala schody ke své komůrce a padla na lůžko. Její tělo jí hrozilo rozmačkat vlastní tíhou. Nebo tíhou hříchů celého světa.

Když se Daniela probudila, byl už den, zimní sluníčko stálo za vrcholem své denní pouti. Cítila se odpočinutá, spánek, jenž byl spíš mdlobou, ji osvěžil. Sáhla pod sukni, kterou si v noci ani nedokázala vysvléci, a nahmatala váček s penězi.

Ovládla ji jediná myšlenka. Ty peníze musejí pryč! Do bezpečí. I kdyby je ukryla do truhly mezi své svršky, uložila pod postel nebo do slamníku, na němž spávala, nikde by nebyly bezpečné. Silváno měl klíče od jejího pokoje a chodil do něj bez pozvání. Byl její pán a věděl to. A pokud by zlaťáky našel… v nejlepším případě by se s nimi musela rozloučit bez nepříjemných otázek, odkud je má. V horším případě…

Sešla dolů na snídani. Především musela rozptýlit jakékoli podezření, že se včera přihodilo něco mimořádného. Měla svou dobrou metodu, která Silvána vždy spolehlivě přivedla od teorií o spiknutí na pevnou zem.

„Chci své peníze,“ řekla mu, když se zakousla do bílého chleba.

„Jaké peníze?“ Silváno nikdy nerozuměl podobným otázkám.

„Slíbil jsi mi pětinu toho, co vydělám u krále. Dostal jsi celou zlatku. Mám nárok na dva a půl groše. Dobrého pražského groše, měla jsem možnost si mince prohlédnout.“

„Ty ses zbláznila, děvenko,“ prohlásil Silváno sladce. Ostatní holky, Nora, Nina, Julia, Paula a Martina, se začaly stahovat ke stolu, kde Daniela seděla. Očekávaly hádku, možná i bitku, a chtěly být při tom. Daniela měla privilegia, o jakých se jim mohlo jen zdát. Zato byla ale poznamenána znamením vyděděnce z jejich společnosti. Nějakou tu facku by jí každá z nich přála.

„Řekls to,“ trvala na svém.

„Nikdy bych takovou hloupost nevypustil z úst. Na to mám tady dost svědků, kteří mne znají. Takže zacpi svou drzou hubu chlebem, než po ní dostaneš. Na peníze zapomeň. Ty můžeš mít, až přijde správný čas.“

„Ten přišel,“ řekla neústupně. „Chci si jít do města něco koupit. Jestli mám chodit ke králi, musím trochu vypadat. Chci jít na trh a k tomu potřebuji peníze. A mám na ně nárok.“

„Tak podívej se, děvenko,“ Silvánovi se už začínal trochu chvět hlas, neklamné znamení, že za chvíli vybuchne. „Pokud jsi chtěla pracovat jako pouliční děvka, měla jsi tu možnost. Tady jsem ale pánem já. Samozřejmě můžeš dostat třeba i celý plat. Ale já určím, kolik stojí nájem tvého pokoje a kolik stojí jídlo, které u mne dostaneš.“

Daniela vyplivla sousto chleba na stůl. „A kolik za ten žvanec chceš?“

„Ještě jsem neskončil,“ pokračoval Silváno neúprosně. „Já vím, kolik jsi mne stála v Budíně a kolik stálo tvé vychování v Benátkách. Samozřejmě si můžeš na tu sumu vzít úvěr a vykoupit se. Ale děvce, jako jsi ty, nikdo úvěr neposkytne. U mne dostaneš půjčku – na stoprocentní úrok. Chceš ji? Pak můžeš začít splácet. Jinak drž hubu a neprovokuj mě.“

„Neopovaž se mne udeřit,“ vykřikla. „Jsem pod ochranou římského krále. Moc by se divil, kdybych přišla s modřinami.“

Úder, který jí Silváno uštědřil, byl tvrdý. Přímo na žaludek, tak, aby nezůstala žádná modřina, žádná stopa po násilí. Vyrazil jí dech. Zhroutila se na zem, kašlala a dusila se. I jindy závistivé kolegyně k ní přiskočily v hrůze, že umírá. V obličeji zmodrala, nějakou dobu se nemohla vůbec nadechnout. Pak začala zvracet na podlahu.

„Doufám, že jsme si leccos ujasnili,“ řekl Silváno výhružně, rozkročen nad ní. Sotva se poprvé nadechla, rychle přikývla. Bála se druhé rány. Spokojeně se usmál a hodil jí několik mincí. Zazvonily na podlaze. Rychle je sebrala. Byl to jeden švábský stříbrný šilink a tři feniky. Kdyby aspoň pořádné kostnické nebo heidelberské. Ale tohle byly nějaké ohmatané plíšky, za něž sotva co koupí. Sprostě ji okradl, tohle nebyla ani dvacetina sumy, kterou jí svěřil Šlik.

„Svině,“ zašeptala do slz. Některá z děvčat, byla to Nina, jí otřela tvář. Pokud někdo vůči prostitutkám sáhl k násilí, sevřely se ihned jejich jinak rozklížené řady do jednoho šiku. Silváno měl v okamžiku proti sobě deset zuřivých obličejů. Rozhodl se ustoupit.

„Co se tu děje?“ ozvalo se ode dveří do kuchyně. Stála v nich Nana, mohutná žena v letech, která už dlouho sloužila u Silvána jako kuchařka. Měla v podniku privilegované postavení. Nikdo nevěděl proč, ale byla jediná, která si mohla dovolit Silvánovi odporovat. Někdy dal dokonce i na její rady.

Podívala se na bledou kašlající a dávící Danielu a obořila se na Silvána:

„Zbláznil ses? Mlátit své holky? Ještě jednou se jí dotkneš a budeš mít co do činění se mnou.“

„Tak z toho strach nemám,“ ušklíbl se Silváno.

„Ale měl bys mít. Pokud nemáš, svědčí to jen o tom, že ti pánbůh rozum odepřel,“ opáčila triumfálně a sklonila se k Daniele. „Pojď se mnou, dám tě do pořádku.“

Nana měla pověst bylinkářky a ranhojičky, ostatně každé ráno musela všechna děvčata pít její hořký čaj k snídani. I Daniele trvalo, než přišla té trpké tekutině na chuť, ale všechny holky věděly, proč ji pít musejí. Ani jedna z nich při svém řemesle neotěhotněla, v tom bylo kouzlo Nany a jejího nápoje.

Nana posadila Danielu k peci, na níž se kouřilo z hrnců. Byla tlustá a na čele jí stály krůpěje potu. V kuchyni bylo horko. Nalila do hrníčku načervenalou tekutinu a podala ji Daniele. „Vypij to,“ poručila. Nikdo nebyl zvyklý Naně odporovat. Daniela do sebe tekutinu obrátila. Byla to sladká kořalka. Chvilku Danielu pálila v hrdle, ale pak se jí tělem rozlilo příjemné teplo a žaludek se přestal snažit vyvrhnout, co v něm stejně už dávno nebylo.

„Je to surovec,“ konstatovala Nana. „Ale jsou i mnohem horší. Je tak hloupý, že se s ním dá i mluvit,“ dodala spokojeně.

„Stejně jednou odejdu,“ řekla Daniela.

„A proč?“ podivila se kuchařka.

„Abych jednou nedopadla jako Paula,“ vzlykla Daniela. „Proto.“

Nana si k ní přisedla. Najednou byla smutná. „Já vím,“ řekla. „Toho se bojí každá z nás.“

Paula byla jednou z děvčat, která Danielu zaškolovala, když s tímto řemeslem začínala. A ona byla ten zneklidňující moment v jinak bezstarostném životě luxusní kurtizány. Paula byla statná zralá žena z Motovunu na Istrii. Zkušená a dobrá kurva. Po jedné hlučné hádce se Silvánem musela bordel opustit. Daniela až mnohem později pochopila, že její odchod byl následkem jejího věku, prvních vypadaných zubů a ztráty zájmu zákazníků. Nicméně tehdy její odchod nepovažovala za nic mimořádného. Děvčata přicházela, když byla mladá, a jakmile zestárla, odcházela. Takový byl koloběh a nikdo se nad ním nezamýšlel. Jenže Daniela Paulu náhodou potkala na své cestě ke svatému Markovi o rok později. Ze sebevědomé kurtizány se stala šedivá troska v oškubaných hadrech. Byla opilá a nabízela se dělníkům v přístavu. Daniela zaslechla, že za své služby požadovala jen kousek chleba. I tak ji od sebe odháněli a nejeden jí uštědřil ránu pěstí nebo kopanec. Daniela tehdy přihlížela tomu hroznému divadlu se slzami v očích a pak utekla. Chleba Paule nedala, ani těch několik haléřů, které držela v ruce a za něž chtěla koupit v kostele svíčku. Později se dozvěděla, že Paulino tělo našli v jednom z benátských kanálů. Utopila se? Zabila se ze své beznaděje? Nebo jen v opilosti spadla do studené vody a nebylo nikoho, kdo by ji byl ochoten zachránit? Daniela se tenkrát v slzách svěřila ze svého strachu Naně. Možná právě tehdy vzniklo jejich přátelství a Nana od té doby držela nad tím přemýšlivým a tudíž ohroženým ptáčátkem svou ochrannou ruku.

„Proto odejdu,“ zopakovala Daniela zarputile. „Abych nedopadla jako ona.“

„A kam?“ zasmála se Nana. „Všude tě najde. Ty se svým ksichtíkem? Nedostaneš se ani do Kreuzlingenu a už tě bude mít. Zapomeň na to, že bys mu utekla, musíš s ním prostě žít. Já už ho snáším přes třicet let.“

Daniela se na ni udiveně podívala. Nikdy ji nenapadlo, že Nana by mohla být v Silvánových službách tak dlouho nebo že dokonce přišla do tohoto bordelu před ním.

„Nebudu utíkat,“ odpověděla zarputile. „Vyplatím se. Pak mne musí pustit.“

Nana se na ni dívala, jako by nevěděla, zda se má smát nebo plakat. Pak zavěsila velkou vařečku, jíž míchala v hrncích, na hák a posadila se k Daniele. Objala ji kolem ramen.

„A kam půjdeš?“ zeptala se a v jejím hlase byl smutek.

„To je jedno. Když budu jednou svobodná, můžu jít, kam se mi zachce.“

„A všude tě lidé odeženou od svého prahu. Před svou minulostí neutečeš, děvenko. Všude tě dožene. Někdo tě pozná, někdo přinese pomluvu, neověřenou zvěst, a všichni zlí lidé jí rádi uvěří. A jak rádi! V žádném městě ani v žádné vesnici nepřijmou ženu, která přijde sama a nebude moci dokázat svou bezúhonnou minulost. Tak je to a na té věci se nikdy nic nezmění. Já vím, že je to pro tebe smutné, ale je zbytečné snít. Z našeho života není úniku. Kdo je jednou kurvou, zůstane jí po celý svůj život. Ať chce nebo nechce.“

„To není pravda,“ oponovala Daniela. „Svět je dost veliký, aby se v něm člověk ztratil.“

„Tak tak,“ přikývla Nana. „Ztratil. A čím se chceš v tom širém světě živit? Žebrotou? Co umíš?“

Daniela chtěla něco vykřiknout, protestovat, ale slova jí odumřela v hrdle. Nana měla pravdu. Jediné, co uměla, byla prodejná láska. Silváno si dal pozor, aby se nenaučila ničemu jinému. Byla dobrá, dokonce velmi dobrá kurtizána, ale tam její umění končilo.

„Když budeš mít štěstí, ožení se s tebou nějaký městský kat nebo jeho pacholek. Ti jsou stejní vyhnanci ze společnosti jako my. A pokud by sis zachovala dost ze své krásy, možná by riskoval posměch a své postavení i hrobník nebo nějaký žoldák. Ale jinam a výš naše cesta nevede, věř mi.“

„Jak to víš?“ V Danielině hlase byly slyšet slzy. Chápala, že má Nana pravdu, ale nechtěla si to připustit. Chtěla se té pravdě bránit.

„Protože jsem byla jednou jako ty,“ zasmála se. „Byla jsem krásná a dostávala jsem za noc s benátskými bohatými měšťany a jejich hosty pět stříbrných. A snila jsem, jak jednou odejdu a budu žít svobodně a po svém.“

Daniela se na ni dívala vytřeštěnýma očima. Nedovedla si představit, že tahle tlustá stará dobrácká Nana byla kdysi jako ona sama. Přesněji – nedovedla si představit, že by ona, Daniela, měla jednou vypadat jako Nana dnes.

Nana ji pohladila po vlasech. „Sny jsou hezké. A potřebné. Člověk má mít svůj sen, aby přežil. Ale žít musí pro dnešek. Je tolik možností, jak můžeš přijít o život. Násilný zákazník, opilec nebo blázen, který na ulici ve tmě přehlédne znak tvého povolání, choroba, nehoda. Kdo ví, zda tě zítra nezasáhne do hlavy padající střešní taška nebo tě neudupe splašený kůň? Platí jen dnešek, dokud jsi krásná a úspěšná. Těš se z toho.“

„Těšit se?“ Daniela se zamračila. „Já mám svůj sen. A uskutečním ho. Budu mít svou svobodu. A muže. A hromadu dětí. Pak už nebudu potřebovat ten tvůj hořký čaj. A budu šťastná. Budu a budu, vám všem navzdory.“

Nana jí položila své masité ruce na tvář a obrátila její hlavu k sobě. Dívala se jí přímo do očí, viděla její beznaděj a marný vztek. Poznala, že jí Daniela rozumí, jen se nechce vzdát.

„Podívej,“ řekla pak. „Vlastně jsem tě zpočátku neměla moc ráda. Byla jsi takový nafoukaný fracek, který si o sobě vždycky hodně myslel. Tvůj strach z Paulina osudu mi tě přiblížil. Málo děvčat myslí tak daleko, málo z nich myslí vůbec jeden jediný den dopředu. Ty jsi výjimka. A pak jsem poznala, že v tobě vidím sebe samu před mnoha lety a že na tebe vlastně žárlím, protože roky se nedají vrátit zpět a já už nikdy nebudu tím, čím jsi ty dnes. Ale ty můžeš být jednou tím, čím jsem dnes já.“

Daniela na ni znova vytřeštila oči.

„Pššt, klid,“ uklidňovala ji Nana. „Já vím, že ti to teď zní hrozně. Ale nemám špatný život. Mám střechu nad hlavou, dost jídla, mám svůj klid a svou cenu. Nikdo se mne neodváží uhodit a dokonce mám i právo říct své mínění. Velmi dobrý osud pro vysloužilou kurvu. Osud, jaký se poštěstí jedné z tisíce.“

Daniela mlčela.

„Víš, v čem je tajemství mého úspěchu?“ pokračovala Nana. Poklepala prstem na jeden z hrnců, z nichž se kouřilo na plotně. „Právě v tom hořkém čaji, který umím vařit. Silváno ví, že ten čaj má cenu zlata. Bez něj by mu holky otěhotněly a mohl by si shánět nové. A recept na něj znám jen já. A neprozradím ho nikomu, protože je pro mne tím, čím pro tebe tvé tělo a tvář. Zabezpečuje mi živobytí.“

„Proč mi to říkáš?“ chtěla vědět Daniela.

„Protože ti chci udělat nabídku,“ řekla Nana vlídně. „Až jednou přijde čas, že už nebudu moci dál, až mne schvátí choroba a já se nebudu moci hýbat a vařit, můžeš být ty tou vyvolenou, která se tajemství mého nápoje dozví. Pokud nedopustíš, aby mne vyhodili na ulici nebo dali odnést někam do špitálu, kde chcípnu hlady a špínou. Necháš mne dožít v tomhle podniku a za odměnu budeš vládnout stejnou silou a postavením, jaké mám teď já.“

„Ale já tu nechci zůstat,“ škytla Daniela.

„Já vím, že nechceš,“ stará žena ji znovu pohladila. „Ale nabízím ti reálnou cestu. Ne nesplnitelný sen, ale dosažitelný cíl. Popřemýšlej o tom.“

Daniele se chtělo křičet. Vyskočit a řvát na její společnici, že jí na takový cíl kašle. Ale nedokázala to. V očích kuchařky bylo tolik účasti a upřímnosti, že se vzmohla jen na přikývnutí a slib: „Popřemýšlím.“

„Dobře,“ řekla Nana. „A teď jdi a udělej Silvánovi scénu. Ví, že jsi pod mou ochranou, jen občas zapomíná. Teď jsme mu tu skutečnost připomněly. Tak využij přízeň chvíle a udělej mu pořádný cirkus. Budu si jej užívat s tebou.“

„Ty ho nemáš ráda?“ zeptala se Daniela.

„Vlastně skoro ano,“ usmála se kuchařka. „Když jsem ztratila přitažlivost pro zákazníky, občas se mnou spával. A nebyl úplně špatný. Ale každému chlapovi je třeba trochu opepřit život, a on si to taky zaslouží. Takže do toho, jsem s tebou.“

„A stejně půjdu do města,“ vykřikla Daniela, když vyšla z kuchyně. Silváno seděl u dveří s vyhazovačem, obrovským holohlavým Giulianem, a o něčem s ním hovořil. Ohlédl se na ni přes rameno, neřekl ale nic. Osmělena jeho mlčením pokračovala: „Půjdu a něco si koupím. Nějakou cetku za těch pár feniků, cos mi nechal. Ať král vidí, jak mne okrádáš.“

Silváno se jí postavil do cesty. Čišelo z něj sebevědomí jako vždy, když nějakou svou děvku zbil. Byl přesvědčen, že je tak přivede k poslušnosti, a většinou to i fungovalo. „Já tě určitě doprovázet nebudu,“ pronesl s nadhledem. „Ať s tebou jde Giuliano.“

Daniela se podívala na vyhazovače, který seděl u dveří a právě se cpal masem. Říkalo se, že byl kdysi za zabití odsouzen k smrti a Silváno ho z vězení vykoupil. Nikdo nevěděl, zda je na té pověsti něco pravdy, ale při pohledu na Giulianovu hloupou a zjizvenou tvář to znělo natolik pravděpodobně, že mu šel každý z cesty. Svému pánovi byl otrocky oddán.

„Doufám, že ti to tu v jeho nepřítomnosti nějací chlapi rozmlátí na třísky,“ opáčila Daniela. „Nezapomenu jim naznačit, že Silvánův bordel je bez ochrany.“

„Čert tě vem!“ zařval Silváno, ale ustoupil stranou a uvolnil jí tím cestu ke dveřím. Nanina projevená ochrana už očividně začala působit. „Ať si tě ve městě klidně znásilní. Já pro tebe plakat nebudu.“

Daniela v duchu zajásala. Vyhrála. Pravda, cena za vítězství byla vysoká, svaly na břiše po úderu Silvánovy pěsti ještě stále svírala bolestivá křeč, ale mohla teď do města bez doprovodu. Vyběhla se nahoru převléci, na kliku zavěsila šál, aby se nikdo nemohl dívat klíčovou dírkou, a pak schovala zlaťáky do sukně. Zahalila se do teplého pláště se žlutými pruhy na kapuci a vyrazila do kostnických ulic. Ve městě byl poprask. Lidé se spolu zastavovali a vyprávěli si nějakou vzrušující novinku. Mávali rukama, chytali se za hlavy. Něco se muselo stát, něco, o čemž ještě nedorazila zpráva do Silvánova domu.

Sotva uviděla první pouliční děvku, postávající v mrazu na rohu před klášterem svatého Jana, zeptala se jí.

„Ty to nevíš? Král Zikmund před chvílí potkal na ulici vyslance milánského vládce Filippa Marii Viscontiho. Strašně se rozzuřil. Víš přece, že Milán uzavřel proti římskému králi minulého roku spojenectví s Benátkami. Zikmund vyslance nazval špionem a škůdcem říše, nechal ho svými uherskými vojáky zmlátit do bezvědomí a odvlekl jej do vězení někam do Kreuzlingenu. Křičel, že ho nechá utopit v jezeře. Že je to ale pěkný poděs, ten císař. A všichni kardinálové teď lítají po městě, u papeže je už boží dopuštění. Kardinálové i mnozí arcibiskupové chtějí okamžitě opustit město a ukončit koncil. Viscontiho lidé totiž mají papežův ochranný glejt a král jej teď takovým neslýchaným způsobem porušil. Nikdo se nebude cítit před královským násilím jistý, to prý vykřikoval na náměstí před Münsterem kardinál d’Ailly.“

Tak tohle měl tedy Zikmund v úmyslu, pomyslela si Daniela. Ale proč to udělal? Člověka s papežovým glejtem přece zabít nemůže. Nebo může? Začnou se za chvilku vraždit lidé na ulicích? Pošle král na kardinály skutečně své vojáky? Pak nás ochraňuj milosrdný Bůh!

Na rohu Münstergasse do ní skoro vrazila skupina kostnických radních. V jejich čele běžel dosluhující starosta Heinrich z Ulmu i nově zvolený Hans Schwarzach, který měl převzít úřad za několik dní. Za nimi běžel městský advokát Johann Hagn. Ty tři Daniela znala, ostatní ne. Všichni mávali rukama, byli celí bez sebe. Nebylo divu. Milánští kupci byli nejvýznamnějšími obchodními partnery města Kostnice. Právě kvůli Vlachům z Milána postavilo město před čtvrtstoletím obrovský sklad[26], tyčící se před hradbami nad hladinou jezera, u něhož mohly lodě zakotvit a vyložit náklad přímo z paluby do velkých oken budovy opatřených kladkami. Přerušení styků s Milánem nebo i jejich pouhé ochlazení by pro Kostnici znamenalo hospodářskou katastrofu.

Daniela využila zmatku a nepozorovaně vklouzla do dveří směnárny banky Medici[27]. Ve městě všichni věděli, že Giovanni Medici, malý a zatím neznámý bankéř z Florencie, financoval volební kampaň Baltasara Cossy, který se rozhodl stát se papežem. Nikdo jiný se neodvážil vsadit na někdejšího námořního piráta. Medici to udělal a teď inkasoval výhru. Štít se šesti kuličkami visel na nápadných dveřích na rohu mezi Münsterem a Mostní ulicí, vedoucí k svatému Janovi. Na dohled od sídla, kde bydlel sám papež.

V malé neosvětlené místnosti směnárny to páchlo starými kůžemi. Daniela nahlédla dovnitř. Seděl tam malý tlustý chlap, jehož hluk na ulici očividně nechával úplně lhostejným.

„Co tady chceš?“ osopil se na Danielu, když si všiml žlutých pruhů látky na její kapuci.

„Chci uložit peníze ve vaší bance,“ odpověděla a nutila se do klidu. Pokud by po ní skočil a chtěl jí peníze sebrat, asi by mu utekla. Byla určitě svižnější než tenhle obžera.

„Těch tvých pár feniků nás nezajímá,“ prohlásil znuděně. „Vypadni.“

„Ani tohle?“ zeptala se a vytáhla váček s penězi. Držela se dostatečně daleko, aby na její peníze nedosáhl. Když uviděl zlato, vytřeštil oči.

„Kdes to ukradla?“ vyhrkl.

„Vydělala,“ odpověděla. „Jsou to moje životní úspory. A doufám, že v bance Medici konečně najdu spolehlivé místo, kam je můžu uložit.“

Zalapal po dechu. „Počkej tady,“ řekl pak a odešel. Za chvíli byl zpět s mladým vysokým a hubeným mužem s vysokou čepicí, znakem bankéřského cechu.

„Pane Cosimo,“ drmolil tlusťoch, „tahle děvka má u sebe spoustu zlata. A chce je uložit v naší bance. Já nevím, co když je to kradené, můžeme ty peníze převzít?“

Před Danielou stál tedy sám Cosimo Medici[28], prvorozený syn patriarchy florentského bankovního domu. Otec jej poslal do Kostnice, aby zde vedl obchody osobně. Kostnice se mohla stát pro jeho dům zlatým dolem. Odrazovým můstkem k velké kariéře pro jeho zatím bezvýznamnou rodinu. Věděl to a nehodlal svou šanci pustit, proto ho zde zastupoval prvorozený syn a budoucí hlava rodiny. Cosimo Medici pokynul Daniele, aby mu ukázala peníze. Tvářil se vlídně, strach ji pomalu opouštěl.

„To jsou floreny,“ řekl přemýšlivě, když si pozorně prohlédl jednu z mincí. „Nová ražba. Tyhle mince ještě vůbec nebyly v oběhu. Není mnoho lidí, kteří je mají.“

„A ti, kdo je mají, by si je nenechali ukrást, nemám pravdu?“ dodala Daniela.

„Řekl bych, že máš. Posaď se, děvče, a počkej. Nebudeš se určitě zlobit, když si nechám původ tvých peněz ověřit. Mohla bys přijít zítra ještě jednou?“

„Nemohla,“ zavrtěla Daniela rozhodně hlavou. „Chci, aby ty peníze byly v bezpečí ještě dnes.“

„V časech, jako jsou tyto, jde určitě o rozumné přání. Ale vzhledem k událostem, které se dnes zběhly, bude nesmírně obtížné dostat se k papeži a ověřit si legální původ tvých úspor.“

„I pro vás?“ zapochybovala Daniela. „Můžete se přece zeptat přímo kardinála de Challanta. Bude to trvat jen okamžik.“

„Jenže za tím účelem bych ho musel dostat z rokování, které už možná začalo. Ale dobrá, pokusím se. Možná páni kardinálové ještě nezasedají, možná máme ještě chviličku času. Sedni si a počkej.“

Následující hodina připadala Daniele jako celá věčnost. Seděla na chodbičce směnárny a třásla se strachem. Co když ten chlap, který byl Medicim vyslán do biskupské falce, najme pár lumpů, kteří ji jen tak náhodou přepadnou? V dnešním zmatku by si několik odvážných dobrodruhů mohlo dovolit vpadnout i do domu Medicejských a odnést si odtud pár zlaťáků.

Konečně stála před Danielou opět vysoká postava florentského bankéře.

„Všechno v pořádku, děvče,“ řekl. „Pojď se mnou dozadu.“

Odvedl ji do velkého pokoje v zadní části domu. Očividně ji obýval on sám, vedle stolu s několika židlemi, velké skříně a obrovské, mnoha zámky zajištěné truhly tu v rohu stála i pohodlná široká postel.

Vzal od Daniely váček s penězi a pečlivě mince přepočítal. „Souhlasí,“ řekl spokojeně. „Neutratila jsi ani jeden zlaťák. Něco takového se u dívek, jako jsi ty, nevidí často. Jsem rád, že ses stala naší zákaznicí. Mám rád lidi, kteří si váží peněz. Řekněme, že ti naše banka každý rok na Vánoce odevzdá dar v hodnotě deseti procent tvého vkladu, co ty na to? Víš přece, že půjčování na úrok církev svatá zakazuje.“

Bylo to hanebně málo. Sám půjčoval nejméně na třicetiprocentní úrok, ať už jej nazýval darem nebo jak chtěl jinak. Ale Daniela věděla, že je jeho nabídka velkorysá. Děvčeti, jako byla ona, nemusel dát vůbec nic. Přikývla.

Medici vytáhl ze skříně pergamen a psací náčiní, nabrousil špičku pera, naškrábal černidlo a začal psát stvrzenku. Když se dostal až k částce, zdvihl k Daniele oči.

„Kolik stojíš?“ zeptal se.

„Pět šilinků,“ řekla.

„Mám je připsat k sumě, nebo je chceš v hotovosti?“

„V hotovosti,“ řekla.

„Samozřejmě se o tom tvůj pán nedozví,“ dodal Cosimo klidným hlasem. Podepsal potvrzení a podal je Daniele. Přečetla je pozorně a pak je spokojeně zastrčila do výstřihu šatů.

„Příliš brzy,“ podotkl Cosimo s úsměvem. Odpočítal na stůl pět stříbrňáků a hlavou ukázal ke své posteli. Usmála se na něj. Vzala ze stolu peníze, přešla k posteli a přetáhla šaty přes hlavu.

„Můj bože,“ povzdychl si Medici. „Škoda že jsem bankéř. Jinak bych za tebe zaplatil celou zlatku a měl bych z toho dobrý pocit. Ale to bych ani otci, ani sám sobě nezdůvodnil.“

Zatímco bankéř Cosimo Medici právě utrácel pět stříbrných tím nejpříjemnějším způsobem, jaký si dovedl představit, nezmohl se papež na nic jiného, než aby rozpustil spontánně vzniklý sběh hodnostářů a požádal je, aby mu ponechali čas vyšetřit králův incident. Generální kongregace byla za tím účelem svolána do papežova sídla na příští den, na poslední den starého roku. Když Daniela opustila dům Medicejských, byl už na ulicích klid. Lidé ještě stále vášnivě diskutovali o posledních událostech, ale už se nezdálo, že by mezi ně měli vběhnout královští vojáci. Daniela se vrátila, a jako by se nic nestalo, zaujala své místo mezi děvčaty. Blížil se konec roku 1414, lidé chtěli slavit. O zákazníky Silváno neměl nouzi.

Král pro Danielu ale neposlal.

Neučinil tak ani v poslední den starého, ani v první den nového roku. Kardinálové mezitím na vzrušeném jednání ustanovili patnáctičlennou delegaci v čele s francouzským kardinálem d’Aillym, pověřenou úkolem přesvědčit krále o jeho nevhodném jednání a o povinnosti svou chybu neprodleně napravit. Že k tomu čerstvě korunovaný římský král nebude mít ani nejmenší chuť, s tím museli papežovi vyslanci počítat.

Přijal je na Nový rok. Po mši, kterou odsloužil papež Jan osobně a po níž se lid ve městě zpil pod obraz boží. Papež požehnal kostnickému lidu z okna biskupského sídla a takovou věc bylo třeba náležitě oslavit. Hluk z kostnických ulic doléhal zavřenými okny do papežského sídla, kam se po mši král odebral, aby přijal patnáct delegátů. Papež mezi nimi nebyl.

O tomto setkání se Ulrich von Richental nenamáhal referovat byť jen jediným řádkem. Nepovažoval je očividně za důležité. Daniela se ale o jeho průběhu dozvěděla a později pochopila, že právě tehdy se začal lámat chléb v zápase mezi mocnostmi přítomnými na koncilu. Nenápadně, veřejností zcela nepovšimnutě. Král Zikmund byl přece mistrem podobných her.

Den po Novém roce si poslal k Silvánovi pro děvky saský vévoda Rudolf. Silvánův vyhazovač Giuliano dovedl Danielu napříč celým městem k domu v Plattenu[29], hlavní ulici spojující Horní trh s Münsterem. Tam vévoda bydlel. V centru města, jak se na tak významného pána a říšského kurfirsta slušelo. S Danielou šlo i několik dalších Silvánových děvčat. Vévoda pořádal zřejmě větší hostinu a chtěl zajistit dostatek zábavy nejen sobě, ale i svým hostům. Společnost pánů byla asi desetičlenná, víno teklo proudem. I vévoda byl už dost opilý. Hned si Danielu přitáhl k sobě a usadil ji na židli vedle sebe. Za jásotu ostatních jí zabořil hlavu do výstřihu. Daniela se otřásla odporem, když cítila, jak jeho sliny stékají po jejích ňadrech. Ale místo aby jej odstrčila, hlasitě se zasmála, zaklonila hlavu a přitiskla si vévodovy vousy hlouběji do žlábku mezi svými prsy.

„Je opravdu dobrá,“ rozjařil se vévoda. „Pijeme na ženskou krásu, pánové!“

Daniela si všimla, že místo po vévodově levici zůstalo prázdné. Očividně čekal ještě nějakého vzácného hosta, jenž se opozdil. A zpoždění na hostinu, pořádanou říšským kurfirstem, si nemůže dovolit jen tak někdo. Danielina zvědavost měla být ale brzy ukojena.

„Jeho Eminence kardinál chrámu svatého Chrysogona, arcibiskup z Cambrai, člen papežské kurie a kancléř nejslavnější univerzity světa, pařížské Sorbonny, Pierre d’Ailly,“ ohlásil sluha nového příchozího. Páni zmlkli. Vévoda Rudolf pustil Danielino ňadro a vyšel novému hostu vstříc. Políbil nabídnutý prsten a kardinála osobně uvedl do čela stolu na židli po své levici. Kardinál byl muž okolo šedesátky, statné postavy, a jeho vlasy i dokonale zastřižené vousy byly ještě černé. Ani držení těla neprozrazovalo ochablost, již by člověk v jeho věku očekával.

„Je mi velkou ctí, že mou hostinu poctil svou přítomností nejučenější a nejdůležitější z kardinálů svaté církve,“ mohl se vévoda Rudolf přetrhnout v rozdávání komplimentů. D’Ailly si ho přeměřil shovívavým pohledem. „Ani chvála se nemá přehánět, Jasnosti,“ řekl latinsky. „Mé slovo má v dnešní církvi, a tím i na tomto koncilu určitou váhu, ale jsou přece jen kardinálové, kteří se se mnou mohou s klidným svědomím měřit. Kardinál Zabarella[30] má určitě k papeži blíž než já a je mluvčím celého na koncilu nejpočetněji zastoupeného italského národa. Nepočítaje na sto třicet jeho někdejších i současných žáků, které může kdykoli přimět, aby hlasovali podle jeho představ. Takovou moc já nemám. A co můj krajan kardinál Fillastre? Papežův kancléř kardinál de Brogny[31] má také velký vliv. A nezapomeňme na našeho milého kolegu Antoina de Challant. Ten drží papežský měšec a peníze znamenají moc.“

„Vědění je větší mocí než peníze, tvrdí moudří,“ pronesla tiše Daniela bezchybnou latinou. D’Ailly si ji změřil pronikavým pohledem. Jeho oči sklouzly k jejímu výstřihu a rty se mu zkřivily do opovržlivého šklebu. „Divný svět, v němž i děvky mohou hovořit v přítomnosti vládců.“

Vévoda Rudolf se zasmál. Jeho latina nebyla dobrá, ale byla jakžtakž srozumitelná: „Možná divný, Eminence. Ale promiňte, tuhle dívku jsem si objednal na dnešní večer nejen pro její tělesné půvaby, ale právě proto, že toho umí mnohem víc. A doufám, že nám své umění ještě dnes předvede. Z toho důvodu má dovoleno mluvit.“

D’Ailly nedal ani mrknutím oka najevo nevůli nad komoleným církevním jazykem. Možná se v duchu bavil faktem, že jím děvka hovořila mnohem lépe než vévoda. Pokrčil rameny. „Jsem zde hostem a v tomto sále platí slovo hostitele.“

„Vyprávějte nám o svém triumfu nad císařem, Eminence,“ požádal vévoda. „Všichni, jak tu jsme, si líčení té události rádi vyslechneme.“

„Pokud dobře vidím, jsou přítomni samí stoupenci císaře Zikmunda,“ namítl d’Ailly s úsměvem.

„Ale i jeho poddaní,“ opáčil vévoda. „Samozřejmě všichni stojíme pevně na straně našeho pána a vládce. Ale nezaškodí potěšit se trochu jeho porážkami. Ve světě to už tak prostě chodí. Čím je kočka více bita, tím se mají myši lépe. Proto bychom si rádi vyslechli od očitého svědka, co se dělo na Nový rok v papežově sídle. A nejraději si ten příběh poslechneme přímo od strůjce císařovy porážky.“

D’Ailly se znova usmál. Usmíval se často, Daniela mohla jeho úsměv zažít v budoucnosti ještě mnohokrát. Nikdy ale nezahlédla, že by se ten muž s bezchybně zastřiženým vousem a pronikavým temným pohledem opravdu smál.

„Přišli jsme za císařem s protestem proti zajetí vyslance vévody Viscontiho,“ začal.

„Vaše Eminence dovolí,“ přerušil ho vévoda Rudolf. „Jako věrný poddaný císaře Zikmunda musím vznést připomínku. Filippo Maria Visconti není císařem uznaný vévoda a tento titul mu tedy nepřísluší. Vaše Eminence jistě pochopí, že musíme císařův názor v této věci akceptovat.“

V jeho hlase byla nepřeslechnutelná ironie a d’Ailly se znova usmál. A tento muž, krčící se v císařově přítomnosti, ale posmívající se mu za jeho zády, držel nad císařovou hlavou obnažený meč při vánoční mši, napadlo Danielu. Na takové lidi se musí císař při vykonávání své moci spolehnout! Není dobré ani bezpečné být císařem, pomyslela si a nechtěně pocítila obdiv k nepřítomnému Zikmundovi a odpor k vévodovi, hrabajícímu se rukou v jejím výstřihu. Hned ale své pocity potlačila. Děvka na ně nemá právo!

„Dobrá tedy,“ opravil se d’Ailly. „Protestovali jsme proti zajetí vyslance milánského vládce Viscontiho.“ Podíval se tázavě na Rudolfa, ten přikývl a vyprázdnil jedním douškem svůj pohár. Ostatní přítomní ho následovali a sálem se rozlehl hlasitý smích, který kardinála přinutil, aby se na chvíli odmlčel. Upil opatrně ze svého poháru, a když se hluk v sále utišil, pokračoval: „Byl porušen papežský ochranný glejt a proti tomu jsme se museli co nejrozhodněji ohradit. Přednesl jsem římskému králi naši stížnost. Upozornili jsme jej, že svým činem zasel nejistotu do duší všech účastníků koncilu a přiměl je vážně uvažovat o odjezdu. Že pokud svůj čin nenapraví a vyslance s omluvou a odškodněním okamžitě nepropustí, prohlásí papež koncil za ukončený a rozpustí shromážděné církevní hodnostáře.

,Je tedy papežův glejt víc než glejt římského krále?‘ vykřikl Zikmund.

,Jak to myslíte, Veličenstvo,‘ zeptal jsem se ho. ,Samozřejmě že ne. Glejt vládce je glejtem vládce, ať už se jedná o vládce duchovního či světského.‘

,A proč tedy sedí ve vězení člověk, kterému jsem vystavil glejt já?‘ vybuchl král Zikmund. ,A to v nedůstojném vězení, v zimě a smradu stoky, bez možnosti přijímat návštěvy, nemocen a ohrožen smrtí?‘

Věděl jsem samozřejmě, koho myslí. Papež nás varoval, že Zikmund nechal zajmout Viscontiho vyslance v nějaké souvislosti s českým kacířem Husem. Nemám zdání, odkud měl papež tu vědomost, šlo ale o velmi užitečnou informaci. Byl jsem připraven a věděl jsem, kam král míří.

,Nevím, o kom mluvíte, Veličenstvo,‘ rozhodl jsem se ho provokovat.

,Tak vy to nevíte, Eminence! A neví to zřejmě ani nikdo z přítomných, co?‘ zrudl král vztekem. ,Vystavil jsem mistru Husovi glejt. A vy jste ho bez ohledu na mou ochranu zajali a uvrhli do vězení. Zesměšnili jste mne před mými poddanými. Po celém městě se šeptá, že jsem bezmocná figurka, která není schopna ochránit nikoho a s níž si kardinálové mohou činit, co chtějí! I já můžu okamžitě opustit Kostnici. A celá reforma církve, po které prahnete, půjde do háje. Zkuste sesadit vzdoropapeže bez mé podpory! Zmůžete se jen na bezzubé dekrety, které jsou jim k smíchu. Vy jste možná hlava moci. Ale já jsem paže a já vládnu mečem. A žádám, abyste to respektovali.‘

,Neslyšel jsem o žádném posměchu ohledně vaší osoby a Husova věznění,‘ řekl jsem užasle. ,Nechápu, kdo by si dovolil…‘

,Kdo?‘ křičel král, celý rudý v obličeji. ,Poslední pobuda se mi směje. A vaší vinou, páni kardinálové. Očekávám, že své pochybení napravíte!‘

,Vaše Veličenstvo je určitě nedostatečně informováno,‘ odpověděl jsem. ,Máme důkazy, že se český kacíř pokoušel prchnout z Kostnice. Chtěl se nechat vyvézt za hradby města ve fůře sena a uniknout tím církevní spravedlnosti[32]. Museli jsme jej zajistit, abychom mu zabránili v útěku.‘

,Nařídil jste jeho zatčení vy, Eminence?‘ udeřil na mne.

,Nejen já,‘ odvětil jsem klidně. ,Bylo to rozhodnutí celého kardinálského kolegia.‘ ,Máte důkazy?‘ chtěl vědět císař.

,Jeho vlastní krajané jej zradili. Michael de Causis[33], věhlasný český právník, a učený mistr Štěpán z Pálče[34]. Máme jejich svědectví.‘

,Chci si ty svědky vyslechnout,‘ prohlásil král.

,Skrývají se a bojí se svědčit veřejně. Vaši lidé je zastrašili, Milosti. Český rytíř Jan Klepka z Chlumu[35] proti nim poštval městskou chátru. A jednal prý z vašeho podnětu, Veličenstvo, aspoň se tak vypráví.‘

,Čeští pánové jednali bez mého svolení. Neptali se mne. Jsou rozhořčeni nad zákeřným zajetím svého mistra a já dokážu jejich pobouření chápat. Mám pro ně porozumění.‘

,Zakažte jim podobné věci,‘ žádal jsem. ,Ulice v Kostnici musejí zůstat bezpečné. Zejména pak pro svědky v tak důležitém procesu.‘

,Dobrá, zakážu jim to,‘ souhlasil král. ,Ale na oplátku žádám, aby byl Hus předán do mé péče. Já jsem jej do Kostnice pozval, já ručím za to, že tu zůstane.‘

,Jan Hus se provinil proti církevnímu právu, ne proti světskému. Zůstane tedy pod církevní ostrahou,‘ odpověděl jsem pevně.

,A Visconti zase proti právu světskému a ne církevnímu. Tím, že se spojil s Benátkami proti svému králi a dobyl Piacenzu. A já ji daroval signorovi z italského Lodi Vignatimu za jeho péči o mne a papeže Jana při našem setkání v jeho městě. Takže Visconti podléhá světskému právu a jeho člověk zůstane ve vězení pod mou ostrahou,‘ řekl císař jízlivě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mezi císařem a papežem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.