Neodolatelný ničema

Valerie Bowmanová

THE IRRESISTIBLE ROGUE

Text Copyright © 2015 by June Third Enterprises, LLC

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Lenka Tichá, 2020

ISBN 978-80-249-4335-0

Pro mou nejlepší kamarádku Danielle Aguirreovou, s níž jsem se v roce 1980 seznámila v kostele a rodiče nás museli okřiknout, ať si přestaneme vyměňovat samolepky s obrázky Hello Kitty a dáváme pozor. Od té doby se z nás stala nerozlučná dvojka.

Henry a Ethel navěky!

Mám tě moc ráda.

Kapitola první

Londýn, červen 1816

Dům hraběte ze Swifdonu na Hanover Square

Daphne Swiftová pohlédla na záhadný dárek, který spočíval na desce jejího psacího stolu. Byl zabalený v tenkém růžovém papíru a převázaný širokou bílou stuhou. Někdo zjevně znal její oblíbenou barvu. Ale ani tato pozornost nezmírnila strach, který v ní už od rána rostl a svíral jí hrdlo.

„Podle mě je to zásnubní dar,“ prohlásila její mladičká sestřenice Delilah. „K tvé zítřejší oslavě.“ Před chvílí s rozpustilým úsměvem vešla do místnosti a v rukou nesla zabalenou krabičku. „Už se nemůžu dočkat, až budu tak stará, abych taky dostala dárek k zásnubám.“ Její hlas podbarvila dramatičnost. Vzrušeně tleskla a rychle zamrkala. „Miluju dárky.“

„Je ti teprve dvanáct, Delilah.“ Daphne váhavě strčila do balíčku prstem. „A není k zásnubám. Nejsem zasnoubená.“

Delilah povytáhla tmavé obočí. „Zatím. Ale tvá matka říkala, že po zítřejším plese tě lord Fitzwell určitě požádá o ruku. Dvoří se ti už několik týdnů.“ Znovu vzdychla. „Nemůžu se dočkat, až dorostu do věku, kdy budu moct přijímat nabídky k sňatku. Chtěla bych jich dostat tolik, abych si mohla vybírat. Ale ne zas moc, aby to nepůsobilo nemravně.“

Daphne zavrtěla hlavou. „S touhou dospět zas tolik nespěchej. Věř mi, že dospělost s sebou nese mnohem víc potíží, než si umíš představit.“

„Jakých potíží, Daphne?“ Z dívčina hlasu čišela neutuchající zvědavost.

„Jako třeba…“ Daphne prudce stiskla rty. Potíží? Před očima jí vytanul pohledný obličej. Rozesmáté nebesky modré oči, pevná brada s fascinujícím dolíčkem, krátké světlé vlasy vybledlé sluncem a ten nejpodmanivější úsměv, jaký kdy zdobil mužské rty. Ale jinak byl ten chlap naprosto nesnesitelný. „Zkrátka… potíží.“

„Na tom nesejde. J’adore les cadeaux. Kdo ti to poslal?“ Delilah ukázala na krabičku a potom si natočila dlouhou tmavou lokýnku kolem prstu. Seskočila z postele, dohopsala ke stolu a zpod mašle vytáhla navštívenku.

Podržela si ji před uličnickým obličejem a vykulila tmavé oči, jako by zahlédla faráře krást gin. „Kapitán Rafferty Cavendish?“

Daphne se rozbušilo srdce a před očima se jí znovu vynořily ty modré oči. Rafe? Ten darebák. A lhář. Usilovně polkla a soustředila se na to, aby na sobě nedala znát hněv ani strach, kterým by se mohla zadusit. Zatahala se za prst, na kterém by měla mít prstýnek, a zakroutila pravou pěstí kolem dokola. Zhluboka se nadechla. Musí tu krabičku rozbalit nebo přijít s věrohodným vysvětlením, proč to neudělá. Hlavně ať už to má za sebou. Je to přece jen dárek.

Tak proč má žaludek jako na vodě?

Možná za to mohl dopis, který obdržela před třemi dny. Přečetla si ho a ukryla ho do zadního rohu šatní skříně. Rafe ji v něm žádal, aby se co nejdřív sešli.

Odhodlaně ten vzkaz ignorovala.

„Je na té kartičce ještě něco jiného?“ zeptala se a v obličeji jí zacukal sval.

Delilah převrátila kousek papíru v ruce. „K příležitosti Vašich blížících se zásnub. Hodně štěstí a zdraví,“ přečetla. „Takže jsem měla pravdu. Je to zásnubní dar.“

Daphne jí vytrhla cedulku z ruky. Důkladně si ji prohlédla, ale nic jiného na ní nebylo. Nic kromě Rafeových troufale načmáraných klikyháků a skrytého sarkasmu, kterým ta slova přetékala. Sarkasmu, který dokázala vycítit pouze ona.

„Co ti poslal?“ Delilah kývla k dárku.

„Nemám tušení. Otevři to,“ vyzvala ji Daphne a ztěžka polkla.

Nemusela ji žádat dvakrát. Delilah okamžitě uchopila balíček, stáhla stuhu a zpod pěkného růžového papíru vykoukla malá bílá krabička.

Sestřenice na sebe zvědavě pohlédly.

Delilah prudce sundala víko a zadívala se dovnitř. Zamračeně svraštila obličej, jako by se napila zkyslého mléka.

„Co je? Co tam je?“ Daphne zvlhly ruce. Zatnula a zase povolila pěsti, aby v prstech, které jí rychle začínaly dřevěnět obavami, udržela cit.

„Je to jen… dřevěná lodička,“ odpověděla Delilah. „Nemůžu tvrdit, že ji j’adore.“

„To tedy od tebe slyším poprvé,“ zasmála se Daphne. „Vážně je to loď?“ Převzala od dívky krabičku a pohlédla do ní. Tam, uhnízděná v bílém průsvitném papíru, byla replika lodě velká jako její dlaň.

Opatrně ji vytáhla ven. Byla jí trochu povědomá…

Delilah povytáhla obočí. „Proč by ti ten elegantní, pohledný kapitán Cavendish posílal zásnubní dar, Daphne? A kromě toho jsem si myslela, že je to armádní kapitán, ne námořní.“

„To je.“ Daphne převrátila model v ruce. Zatajila dech. Na zádi byl výraznými černými písmeny napsán název… přesně jako na skutečné lodi.

Pravá láska.

Daphne se podlomila kolena, až se musela opřít dlaní o desku stolu. Pokusila se vdechnout do plic vzduch a zase ho vydechnout. Tuto připomínku nepotřebovala, a už vůbec ne dnes.

Delilah na ni úkosem pohlédla. „Co to má být?“

Daphne rychle uložila loďku zpátky do hedvábného papíru, aby její sestřenice název neviděla.

Ťuky ťuk.

Někdo u dveří ji zachránil. Díkybohu. Rychle se obrátila za zvukem. „Kdo je?“

„To jsem já, máma, drahoušku.“

„Okamžik, mami.“ Daphne mávla na Delilah a upřela na ni přísný pohled. „O tomhle ani muk,“ zašeptala horečně. „Čtrnáct dní si můžeš půjčovat moje diamantové náušnice.“

Delilah na ni spiklenecky mrkla a rázně přikývla. „Slibuju.“

„Díky,“ zašeptala Daphne a popošla k oknu. Na to, že se její sestřenice nechá uplatit, bylo vždy spolehnutí. „Teď mi pomoz s touhle židlí. Musím tu věc schovat.“ Zvedla krabičku.

„Proč?“ zeptala se Delilah a vyskočila, aby jí pomohla dotlačit střapci zdobenou židli k oknu před šatní skříň.

Daphne sykla: „Teď není čas na vysvětlování.“

Židle na dřevěné podlaze zaskřípala.

„Co je to za hluk, drahoušku?“ zavolala matka z chodby.

„To nic. Už jdu.“ Daphne zaklapla krabičku víkem, stoupla si na židli a rychle ji zastrčila na nejvyšší polici. Seskočila, uhladila si účes i sukni a chvatně zamířila ke dveřím. Otevřela a postavila se matce tváří v tvář.

Ta se kolem ní protáhla do pokoje. „Tady jsi, Delilah.“ Přelétla pohledem po místnosti. „Co u okna dělá ta židle?“

Daphne se pokusila zachovat neutrální výraz. „Něco jsem… hledala.“

Matka se na ni zmateně zadívala.

„Ehm… fiží. To, které mi vloni k Vánocům dala teta Willie.“ Zhluboka se nadechla. To byla přinejmenším pravda. Celé dopoledne ten krajkový límeček hledala. „Pamatuješ se na ně, mami? Vypadalo hrozně. Myslím, že jsem ho uložila nahoru do skříně a bez židle tam nedosáhnu.“ Vrhla prosebný pohled na Delilah.

„Ano, a já jsem jí pomáhala,“ přidala se dívka až příliš ochotně.

Daphne dlouze a nahlas vydechla. „Být opak vysoké je hrozná otrava.“

„Opak vysoké, Daphne?“ zeptala se Delilah.

„Slovo ‚malá‘ nemám moc ráda,“ odpověděla Daphne s dalším povzdechem.

Matka svraštila obočí. „Jestli je to fiží tak ošklivé, proč ho hledáš?“

Daphne vykročila k toaletnímu stolku, posadila se a začala si mazat ruce krémem. „Protože až teta Willie o víkendu přijede, mrzelo by ji, kdyby ho na mně aspoň jednou neviděla. Kvůli jejímu úsměvu protrpím několik hodin tím, že na sobě budu mít ohavné fiží.“

Matčin obličej se rozzářil. „Jsi na tetu moc hodná, drahoušku.“ Teta Willie byla sestra Daphniny matky i matky Delilah. Všechny tři vyrostly spolu jako dcery šestého hraběte z Galverstonu.

Delilah si nepřítomně poplácala na mašli na temeni. „Souhlasím. To je od tebe moc milé, Daphne. Až zestárneš a daruješ mi ošklivé fiží, pokusím se zachovat stejně.“

Daphne se krátce zasmála. „Díky, Delilah. Vážím si toho, i když jsem jen o sedm let starší než ty. Nemluvě o tom, že mě ošklivá fiží nezajímají. Přesto se jich ve stáří možná pokusím několik vytvořit, jako to dělá teta Willie.“

„Jsi sice starší jen o sedm let, Daphne, ale těch sedm let je rozhodujících. Zasnoubíš se, kdežto já ještě ani zdaleka nevstoupím do společnosti. Bohužel.“ Delilah si položila na čelo hřbet ruky a dramaticky vzdychla.

„Co to je, drahoušku?“ Matka zalétla očima k Daphninu psacímu stolu.

S medově světlými bíle prokvetlými vlasy a šedýma očima, které po ní Daphne zdědila, jí to moc slušelo.

„Co myslíš?“ zeptala se jí Daphne.

„Tu knihu.“ Matka si svazek přisunula k sobě.

„Aha, tuhle.“ Daphne skoro vydechla úlevou. „To je Dobrodružství slečny Calliope Cauldwellové. Při hledání fiží jsem ho našla vzadu v zásuvce u stolu.“

„Už si vzpomínám. Bývala to tvá oblíbená četba, drahoušku,“ zamumlala matka.

Daphne popošla o něco blíž, postavila se vedle ní a zadívala se na starou ohmatanou obálku. Polkla, aby uvolnila stažené hrdlo. Matka měla pravdu. Bývala to její oblíbená četba. Ještě v době, kdy snila o věcech, jako je dobrodružství, špionáž a…

Hrome. Teď už na ničem takovém nezáleželo. Prožila dobrodružství – opravdu se jí to přání vyplnilo – a byl to naprosto příšerný zážitek. Otevřela zásuvku a vložila knihu dovnitř. Potom zavrtěla hlavou. „Vím, že je dnes dole kvůli přípravám na oslavu neobyčejně rušno. Určitě jsem nejmíň šestkrát slyšela klepadlo. Slibuju, že hned přijdu dolů, abych ti pomohla.“

„To není nutné, drahoušku. Pengree a já se o všechny hosty postaráme, kromě…“

„Já vím, mami, ale trvám na tom, že vám pomůžu.“

Matka se vesele usmála. „S tím si nelam hlavu, holčičko. Jsem ve svém živlu. Přijetí pozvání se hrnou ze všech koutů Londýna i z venkova. Zítřejší slavnost bude mít jistě ohromující úspěch. Všichni tví příbuzní, přátelé a známí ti k případným zásnubám s lordem Fitzwellem touží popřát hodně štěstí.“

Daphne polkla. Proč jí to zní tak cize? K zásnubám s lordem Fitzwellem. Připravuje se na to už několik týdnů. Strávila s ním spoustu času, dovolila mu, aby ji v Londýně doprovázel na společenské události, a dokonce si s ním vyjela i do parku. Bylo za pět minut dvanáct. Vlastně už bylo pět minut po dvanácté. Brzy ji čeká třetí sezona ve společnosti. Ale teď, když se to mělo konečně stát, se jí žaludek nepříjemně svíral, jako by v něm pochodovala armáda. „Žádné zásnuby nebyly oficiálně oznámeny, mami.“

„Ovšemže ne, drahoušku. Zatím. Ale všichni vědí, že se ten ples možná v zásnubní změní.“

Daphne si položila hřbet ruky na čelo. „Není tu nějaké horko?“

„Ach, drahoušku. Doufám, že na tebe něco neleze.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, kdepak. Je mi fajn. Spočítala bych na prstech jedné ruky, kolikrát mě nemoc upoutala na lůžko. A kromě toho mám spoustu povinností, kterých bych se měla zúčastnit, jako ti pomoct s přípravami slavnostního večera.“ Daphne se kousla do rtu. Tu ohromující, do všech podrobností promyšlenou a drahou oslavu by nepochybně bylo těžké odvolat. Ne že by ji odvolat chtěla. Ne, nechtěla. Půjde na ni, přijme žádost lorda Fitzwella, samozřejmě pokud se vůbec vyjádří, a nic tomu nezabrání. Snad kromě… Krk se jí znovu sevřel strachem.Polkla.

„Vlastně jsem ti přišla říct, že máš návštěvu, drahoušku,“ oznámila jí matka tiše.

„Nemusela ses sama obtěžovat, mami. Mohla jsi poslat Pengreeho nebo nějakého lokaje.“

Matka sevřela rty. „Nebyla jsem si jistá, jestli toho hosta budeš chtít přijmout.“

Daphne prudce obrátila hlavu a svraštila čelo. „Koho?“

„Koho?“ opakovala Delilah.

Matčiny vlídné oči pátraly v dceřině obličeji. „Kapitána Cavendishe, drahoušku.“

Delilah vykulila oči a našpulila rty do širokého O. Daphne se ostře nadechla, ale pak rychle zavrtěla hlavou a pokusila se tvářit bezvýrazně. Nesměla dovolit, aby matka poznala, jaký na ni má to jméno vliv. Ale právě padlo jméno jediné osoby, která mohla zničit celý večírek, vlastně i celé zásnuby. A matka vůbec netušila proč.

Tou osobou byl kapitán Rafferty Cavendish.

Daphnin manžel.

Kapitola druhá

Daphne se obrátila k Delilah, která stále seděla na posteli, ale na jejím půvabném obličeji se rozhostil potutelný úsměv. „Proč jsi jí neřekla, že ti kapitán Cavendish poslal dárek?“ zeptala se, jakmile matka odešla z místnosti. „Proč jsi ho schovala?“

„To je na dlouhé vyprávění a teď nemám čas ti to vysvětlovat…“

„Ach prosííím, pověz mi to, Daphne. Nesmírně j’adore tajemství.“

„Pokud je to tak, kdybych ti ho pověděla, připravila bych tě o radost z jeho odhalování. A i když se o tom nerada zmiňuju, nemyslím si, že ve všech případech používáš j’adore správně.“

Delilah si poklepala prstem na tvář. „Ještě se francouzsky učím, sestřenice. A s tím tajemstvím máš pravdu. Tak dobře. Spokojím se jen s narážkou. Ale musí mi trochu napovědět, prosím.“

Daphne potřásla hlavou a usmála se. „Ne, Delilah, teď ne. Je to složitá záležitost, o které by měli mluvit pouze dospělí.“

„Nemůžu se dočkat, až budu dospělá. Teprve pak uslyším ty nejlepší klepy.“

Daphne se zadívala na svůj odraz do zrcadla. „Jak už jsem řekla, Delilah, s dospíváním tolik nespěchej.“

„Ale já chci dospět. Chci prožívat dobrodružství jako Calliope Cauldwellová. Chci, aby mi pohlední džentlmeni posílali dárky, i kdyby měly být tak zvláštní jako dřevěné lodě. Přesto bych určitě dala přednost šperkům.“ Delilah se svalila zády na postel a znovu si položila ruku na čelo. „Kéž by se něco stalo. Kolem se nic zajímavého neděje.“

Daphne se k ní obrátila a založila si ruce v bok. „Nech té dramatičnosti, Delilah. Dobrodružství mohou být velmi nebezpečná. V mnoha směrech. A jak můžeš mluvit o nudě? Copak ti zásnubní večírek nepřipadá vzrušující?“

Delilah se znovu posadila a opřela se dlaněmi za zády o přehoz. „Zásnubní večírek je dobrý začátek, ale ráda bych, aby se přihodilo něco doopravdy zajímavého.“

„Jako co?“

„Třeba intrika, mésaliance nebo skandál!“

„Páni. Zamysli se nad tím, co říkáš. Nežijeme v románu Dobrodružství slečny Calliope Cauldwellové. Ujišťuju tě, že skutečný život zdaleka tak strhující není. Vezmu si lorda Fitzwella a to bude mít k mésallianci daleko.“

Delilah si znovu povzdychla. „Bohužel.“

„Delilah Montbanková, přemýšlej o sobě.“

„Pokusím se, Daphne. Ale nedělám si velké naděje, že bych se polepšila. Obávám se, že jsem úplně ztracený případ.“ Na jejích rtech se opět objevil okouzlující úsměv. „Tak půjdeš dolů a přijmeš kapitána Cavendishe? Poděkuješ mu za dárek?“ Povytáhla tmavé obočí.

Daphne zakroutila prstem a jejího zdviženého obočí si nevšímala. „Asi budu muset.“

„Navrhuju, abys s příchodem do zeleného salonku nepospíchala,“ pokračovala Delilah.

„Proč?“ Daphne svraštila obočí.

„Muže musíš nechat čekat. Rozhodně se jim to j’adore. I když by to v životě nepřiznali.“

„Delilah Montbanková! Kdo ti nakukal takový nesmysl?“

Delilah s nacvičenou nenuceností zatřepala rukou ve vzduchu. „To přece vědí všichni, Daphne.“

„Všichni, říkáš?“ Daphne na ni ostražitě pohlédla. Kolik toho její uličnická sestřenice o jejím milostném životě ví?

Dívka si odkašlala. „Kromě toho by ses měla podívat do zrcadla a ujistit se, že máš barvu ve tvářích.“

Daphne přimhouřila oči. „Vůbec nechci vědět, jak ses takové věci dozvěděla.“

„Udělej to,“ poručila jí Delilah a ukázala k zrcadlu.

Daphne se zdráhavě obrátila a štípla se do tváří. Okamžitě jí zrůžověly.

„Pokud se ti nepodaří, aby částečně zrůžověly štípáním, prý pomůže kapka alkoholu. Ale zdá se, že jsi uspěla.“ Delilah tleskla.

„Panebože, Delilah. Co ty víš o pití?“

Její mladá sestřenice pokrčila rameny. „Slyšela jsem, jak o něm mluví farář.“

„Už jen ta představa…“

„To nic,“ vzdychla Delilah. „To štípání postačí.“

Daphne se zhluboka nadechla a pohlédla na sebe do zrcadla. „Jednou mi kapitán Cavendish řekl, že jsem krásná.“

Delilah se ještě víc rozzářila. Daphne viděla v zrcadle její obličej. „Co bych dala za to, aby mi někdo tak hezký jako kapitán Cavendish řekl, že jsem krásná.“

„Jsi půvabná, Delilah. Až dosáhneš plnoletosti, budeš mít spoustu nápadníků. Ale o sobě jsem v tomhle smyslu nikdy nepřemýšlela. Asi jsem taky docela hezká.“

„Jsi moc hezká, Daphne. Vlastně bych měla říct, že patříš mezi nejhezčí mladé dámy ve městě.“

Daphne se na sebe zamračila. „Ten darebák Cavendish to nepochybně řekl jen jako součást dalších lží, které mi napovídal.“

„Mně by mohl lhát do aleluja, pokud by to dělal s tím uličnickým úsměvem ve tváři.“ Delilah vzdychla. „Jaké lži ti ještě pověděl, Daphne?“

„To považuj za další tajemství, Delilah. A nemusím ti připomínat, že matka by z tohohle rozhovoru neměla slyšet jediné slovo.“

„Jsem sice mladá, ale tajemství udržet umím. A kromě toho, kdybych o tom někde tlachala, asi bys mi už nic dalšího neřekla, viď?“

„Hádáš správně.“ Daphne se dál dívala do zrcadla. „Zajímalo by mě, jestli i lordu Fitzwellovi připadám hezká. Nikdy se o tom nezmínil.“

Delilah pokrčila nos. „Lord Fitzwell o ničem, co se netýká přímo lorda Fitzwella, moc nemluví.“

„Ale Delilah. Lord Fitzwell je zcela úctyhodný. Je hezký, žádoucí a má titul.“

„A zajímá se víc o tvůj původ než o krásu, Daphne. Nemluvě o tom, že je k smrti nudný.“

Daphne se k ní obrátila a pohrozila jí prstem. „Vůbec není nudný. A jestli se zajímá o mou rodinu, džentlmeni jako lord Fitzwell si vybírají manželky, které jim zajistí lepší místo ve společnosti a prostřednictvím jejich věna přijdou k bohatství. Abys věděla, mě jeho původ zajímá taky.“

Dívka měla stále pokrčený nos. „To zní zcela neromanticky. Nemohla bych j’adore muže, který se stará jen o hodnocení mé rodiny v Debrettově almanachu.“

Daphne zavrtěla hlavou. „Jen počkej, až budeš v mém věku.“

„Už se nemůžu dočkat. Právě to ti tu celou dobu vykládám. Potrvá věčnost, než budu dost stará, abych chodila na plesy a tančila s hezkými džentlmeny. A to, co říkáš o lordu Fitzwellovi, je mi úplně fuk. Kapitán Cavendish se mi líbí mnohem víc.“

Daphne si přitiskla ruku na břicho. Musela sejít dolů a setkat se s Rafem. Využila tuto debatu s Delilah, aby potlačila nervozitu a dopřála si trochu času navíc. Ale brzy nastane zúčtování. „Kapitán Cavendish by se nemohl lordu Fitzwellovi nepodobat víc, ani kdyby se snažil. Vůbec ho nezajímá rodinný původ, peníze ani nic podobného. Je to pouhý kapitán v armádě Jeho Veličenstva.“

A špeh. To však sestřenici Delilah přiznat nehodlala. Beztak už věděla příliš.

Ne, Rafe ji nechtěl kvůli původu ani penězům.

„Nemá sice titul, který by stál za řeč, ale hezčí už být nemůže,“ namítla Delilah.

Daphne zatnula zuby. V tomhle směru se s Delilah nemohla přít. Pokud však šlo o Rafea Cavendishe, dostala lekci. Vloni se za něj provdala. Byla to politováníhodná chyba, kterou musela urychleně napravit. Tehdy získala mylný dojem, že k ní něco cítí. Doufala, že jejich manželství bude víc než obchodní dohoda, kterou uzavřeli ve službách Koruně. To on přece na tom svazku trval, ne? Jejich úkol byl součástí poslání, které vykonával pro ministerstvo války, a pokud ho chtěla doprovázet, trval na tom, že musí být manželé. A Daphne v tom viděla šanci nejen si vzít muže, po kterém léta toužila, ale také přispět k válečnému úsilí a prospět vlasti. Oba její bratři, Donald a Julian, své zemi sloužili. Julian skoro zemřel, když bojoval s Napoleonem u Waterloo, a Donald podstoupil vrcholnou oběť, když s Rafem padli ve Francii do zajetí. Daphne chtěla dokázat, že i jako žena může pracovat pro svou zem. Jako všichni Swiftové před ní.

Zavrtěla hlavou. Nerada prodlévala v minulosti. Dopustila se chyb, ale měla plán, jak je napravit. Matka se to nemusí vůbec dozvědět a pochopitelně ani lord Fitzwell. Myslela si, že to dala Rafeovi najevo jasně. Tak proč ji přišel navštívit v předvečer jejího zásnubního plesu? Zhluboka se nadechla. Existoval jen jediný způsob, jak to zjistit.

Když Daphne vešla do salonu, měla na sobě čirou náhodou své milované růžové šaty. Náhodou měla vlasy vyčesané do oblíbeného okouzlujícího drdolu a náhodou měla zrůžovělé tváře způsobené dalším štípáním, které jí doporučila Delilah.

Zcela sebejistě otevřela dveře do pokoje a elegantně vplula dovnitř. Rafe okamžitě vstal.

Jakmile ho uviděla, měla pocit, jako by dostala ránu do břicha. Ne že by se jí to někdy stalo, ale tohle nebyla chvíle na slovní hnidopišství. Ten chlap byl neuvěřitelně hezký. Bylo mu sedmadvacet a byl ve skvělé kondici. Měl jasně modré oči, nakrátko ostříhané tmavě plavé vlasy, husté obočí a na bradě důlek, který ji odjakživa doháněl k šílenství. Soustředila se na to, aby k němu došla a posadila se před krb do křesla z růžového dřeva, které bylo postavené v pravém úhlu k tomu jeho.

„Kapitáne Cavendishi,“ zanotovala afektovaným, povýšeným hlasem. Upřeně se dívala na krbovou římsu nad jeho hlavou, aby ji nerozptyloval jeho obličej.

Uklonil se jí. „Lady Daphne.“

„Najednou mě oslovujete lady Daphne?“ opáčila s napjatým úsměvem.

„Je to vhodné, když jsem vás přišel navštívit do londýnského domu, ne? Nebo byste byla radši, abych vám říkal Greyi?“ Jeho zvučný a sebejistý hlas jako vždy podbarvovala okouzlující povýšenost. K čertu s ním.

„Ne! Ne.“ Zatraceně. Její hlas zněl až příliš pisklavě. Donutila se napočítat do tří. „Lady Daphne je mnohem vhodnější, díky.“

Co vlastně záleželo na tom, jestli ji nazval lady Daphne? Ta formálnost byla velice příhodná. Pokrčila ramenem a potom se za to neelegantní gesto pokárala. Ne že by se Rafe někdy staral, jestli se chová jako dáma. Právě naopak, vloni, když spolu pracovali, se mu podle všeho líbilo, že byla natolik troufalá, aby nosila kalhoty a předstírala, že je chlapec. Znovu se jí v hlavě vyrojily svévolné myšlenky. Musí se soustředit na současnost. Především na to, aby kapitán Rafferty Cavendish proklínal den, kdy jí sdělil, že jejich manželství bude zrušeno.

Zhluboka se nadechla. „Doufám, že se tu nehodláte zdržet dlouho, kapitáne. Mám hodně napilno. Víte snad, že mě čekají zásnuby? O víkendu se bude konat oslava, na kterou se sjede spousta hostů.“ Slovo „zásnuby“ procedila mezi zuby, jako by kousala sklo. Co na tom, pokud mu lhala? Rafe zjevně slyšel klepy, že se její zásnuby blíží, jinak by jí neposlal tu zatracenou loď.

Povytáhl obočí. „Právě proto jsem přišel.“

„Na mou oslavu? Nevzpomínám si, že bych vás pozvala.“ Mezi zuby jí zaskřípalo další sklo.

„Vlastně mě pozval váš bratr, ale proto tu nejsem. Přišel jsem si s vámi promluvit.“

„O čem?“ Předstírala, že se zajímá o křišťálovou vázu, která stála na stolku z růžového dřeva u její židle, a kreslila prstem po její stěně.

„Opravdu to nevíte?“ Z jeho hlasu čišela skepse.

Nasměrovala pohled zpátky k němu a věnovala mu úsměv, který jasně naznačoval: Jste mi úplně ukradený. „Co mám vědět?“

„Že byste neměla plánovat zásnuby, dokud jste za mě vdaná.“

Kapitola třetí

„Ale Juliane, slíbils mi přece laskavost.“ Daphne přecházela před okny v bratrově rozlehlé pracovně s výhledem na náměstí. Po tom, co jí před chviličkou pověděl Rafe, vyběhla z přijímacího salonu s ujištěním, že se co nevidět vrátí, ačkoliv už měla jeho požadavků až po krk.

„Ano,“ připustil Julian. „A to jsem taky splnil, když jsem odolal pokušení uštědřit ti výprask nebo tě uškrtit, když jsi mi před několika týdny oznámila, že ses tajně vdala za Cavendishe. Takže sis mou laskavost už dávno vyčerpala.“

„Ale musíš mi pomoct,“ zaprosila a zalomila rukama.

„Ne, nemusím. Pořád se zlobím, že jsi udělala takovou nerozvážnost, aniž ses se mnou poradila, a že jsi…“

Daphne k němu prosebně vztáhla ruce. „Ale takhle se všechno zhroutí. Přijede lord Fitzwell, s nímž se mám zasnoubit, jenže teď je tu kapitán Cavendish, skoro nemůžu dýchat a…“

„Panebože, zlato. Uklidni se. Děláš mi velké starosti.“ Do pracovny právě vešla Cassandra, Julianova novomanželka, a přinesla čajový podnos, pro který zašla osobně, aby je Pengree nerušil v soukromém rozhovoru. Novinka o šlechtičně, která je při údajném zásnubním večírku už vdaná, by se jistě stala oblíbeným klípkem i u těch nejvěrnějších sloužících. „Juliane, drahý, vyslyš ji.“

Julian zhluboka vydechl, ale na manželku se usmál. Ta položila podnos na stůl, nalila šálek čaje, přidala dvě kostky cukru a podala ho Daphne.

„Vidíš? Cass to chápe. Chce, abys mi pomohl,“ promluvila Daphne.

„To jsem neřekla, zlato,“ namítla Cass. „Pouze si myslím, že by si měl Julian poslechnout všechna fakta, než se k něčemu rozhodne. A navíc jsem sama zvědavá, co přesně se mezi tebou a kapitánem Cavendishem odehrálo, že to vedlo ke sňatku, který si teď přeješ co nejdřív zrušit.“

„Tak dobře,“ podlehl Julian a nalil si pití. Ne čaj, ale brandy. „Vyslechnu tě, Daphne, ale pospěš si s tím. Nemám zrovna velkou trpělivost.“

Cass si nalila šálek, chvatně popošla k pohovce, uvelebila se a napila se čaje.

Daphne odložila šálek a se založenýma rukama začala před bratrovým stolem znovu přecházet sem a tam. „Pamatuješ si, jak ti vloni Donald s matkou napsali, že jsem na dva týdny odjela z domova?“

Julianovi skoro vypadly oči z důlků. „Mluv tišeji.“

„Já si na to vzpomínám!“ ozvala se Cass.

„Já taky. Nikdy jsi mi nevysvětlila, co měla ta nerozvážnost znamenat,“ přidal se Julian.

„Donald to věděl, aspoň zčásti. Ale matce jsem to zatajila. Nechtěla jsem ji zneklidňovat. Přesvědčila jsem Rafea, že potřebuje mou pomoc při jednom úkolu. Pro ministerstvo války.“

Jestli se před chvílí zdálo, že Julianovi vypadnou oči z důlků, teď hrozilo bezprostřední nebezpečí, že se to doopravdy stane a na drahém koberci se někam zakutálí. Vyskočil ze židle, opřel se rukama o stůl a vztyčil se nad ni. „Jela jsi s Cavendishem na misi, kterou vykonával pro ministerstvo války? Zbláznila ses? Nebo on? Zabiju ho!“

„Uklidni se, Juliane, slíbil jsi Daphne, že si ji poslechneš,“ vložila se Cass tiše do řeči.

Julian podrážděně zabručel, ale zase si pomalu sedl. „Pokračuj,“ procedil mezi zaťatými zuby.

Daphne polkla, ale když začala opět přecházet po koberci, zněl její hlas odhodlaně. „Takže jsem ho tak nějak přesvědčila, ehm, aby s tím souhlasil.“

Julian přimhouřil tmavě šedé oči. „Jak jsi…“ Znovu zasténal. „Snad to ani nechci vědět.“

Daphne si prudce založila ruce v bok. „Nebylo v tom nic neslušného, abys věděl.“

„Díkybohu,“ utrousil Julian.

„Jen jsem mu pohrozila,“ pokračovala Daphne.

„Pohrozila?“ Julianův hlas sršel sarkasmem.

Daphne se kousla do rtu. „Pověděla jsem mu, že jestli mě s sebou nevezme, sdělím Donaldovi, že mě zkompromitoval.“

Julian tiše zaklel a znovu se zvedl ze židle. „A zkompromitoval tě? Přísahám bohu, že…“

„Ne! Ne. Ne. Ne.“ Daphne horečně mávla rukama. „Ne. Nic neudělal.“ Odkašlala si a ztišila hlas. „Jen jsem mu pohrozila, že když mě neposlechne, řeknu to Donaldovi.“

Julian s rozšířeným chřípím hluboce oddychoval. Krátce pohlédl na manželku, která se napila čaje a pokrčila rameny. „Měl bys ji nechat domluvit, než se zase rozčílíš,“ prohodila.

Julian usedl zpátky na židli. „Tak dobře. Pokračuj, Daphne.“

„Stejně odmítl.“ Daphne si poklepala prstem na tvář.

„V tom případě nechápu, jak je možné, že jsi s ním jela,“ vybuchl.

„Nakonec jsem ho přesvědčila.“

Julian ji obezřetně sledoval. „Jak?“

„Znala jsem tajemství, proč jel Donald do Francie.“

Julianovy inteligentní šedé oči prudce zalétly k jejímu obličeji. „Jaké tajemství?“

Daphne se narovnala a neochvějně upřela pohled na bratrův obličej. „Oficiální důvod, proč jel Donald do Francie, byl ten, že byl hrabě a plnil diplomatický úkol.“

„A?“ protáhl Julian.

„Ale ve skutečnosti tam odjel proto, že muži, kteří pro ty Francouze pracovali, byli Rusové, a Donald rusky uměl.“

Julian se opřel rukou o stůl. „Jak to víš?“

„Protože rusky umím taky.“

Julian vytřeštil oči ještě víc než obvykle. „Cože?“

„Cože?“ opakovala Cass se šálkem zvednutým ve vzduchu.

„Je to tak. Donald se to naučil zamlada, když otce navštívil velvyslanec. Otec pak řekl Donaldovi, že by bylo vhodné, aby se naučil ještě jinou řeč než angličtinu a francouzštinu, a velvyslanec mu zařídil soukromého učitele.“

„To všechno vím, Daphne, ale jak ses rusky naučila ty?“ nechápal Julian.

Daphne se zatahala za perlový náhrdelník, který jí visel kolem krku. „Jak asi tušíš, otec o tom neměl ani tušení. Nedovolil by sedmileté dceři, aby se učila rusky. A nemusím ti vysvětlovat, že Donald byl jediný, u koho se kdy domníval, že je schopný něčeho výjimečného.“

Julian vážně přikývl. „Pokračuj.“

„Proto jsem se obrátila přímo na Donalda. Vysvětlila jsem mu, jak moc bych chtěla být jednou prospěšná a nějakým způsobem pomáhat vlasti.“

„A Donald s tím souhlasil?“ vydechl Julian.

„Neřekl ne,“ usmála se smutně. „Učil mě sám a někdy, když to šlo, mě tajně propašoval na hodiny s učitelem. Pan Baskov říkal, že se učím snadněji než Donald, protože jsem mnohem mladší. Prý jsem byla vynikající žákyně.“

Julian vstal a obrátil se k oknu. Opřel se o něj ramenem a vyhlédl ven. „Proč ses mi o tom nikdy nezmínila, Daphne?“

„Nevěděla jsem, jestli bys neměl stejný názor jako otec. Nebo jestli bys mu to nedonesl.“

„Samozřejmě že ne.“

„Než jsem si tím mohla být jistá, odjel jsi do války a…“

„A?“ pobídl ji Julian.

„Nevěděla jsem, jestli tě ještě někdy uvidím,“ zakončila Daphne.

S vážným výrazem se k ní obrátil. „Jsem na tebe hrdý, Daphne. Jsi chytrá, bystrá a děláš naší rodině dobré jméno.“

Oči se jí zalily slzami. „Děkuju, Juliane.“

Cass si na pohovce otírala oči kapesníkem. „To je úžasné. Daphne umí už odmalička rusky. Nemůžu tomu uvěřit. Pokračuj, drahoušku, a pověz nám, jak jsi kapitána Cavendishe přesvědčila.“

Daphne přikývla. „Rafe, tedy kapitán Cavendish, chtěl, aby s ním Donald odešel do přístavu a vydával se za člena jeho posádky. Sám pak předstíral, že je pašerák, kapitán lodi, která se jmenuje Pravá láska.“

„A dál?“ Cass odložila šálek a poposedla si na okraj pohovky.

„Oznámila jsem kapitánu Cavendishovi, že umím rusky.“

„Ale to Donald uměl taky.“ Julian svraštil obočí.

„To tvrdil i kapitán Cavendish. Zdůraznila jsem však, že pokud s ním půjdu já, můžu předstírat, že jsem jeho stevard. Bůhví, že jsem dost malá. A až přijdou na loď Rusové, budu mít spoustu důvodů, proč tam být s nimi. Nebylo by divné, i kdybych byla třeba v kapitánově kajutě. Nebo se s ním procházela po přístavu.“

„Počkej,“ přerušila ji Cass. „Tomu nerozumím. Proč se Rusové paktují s Francouzi?“

„Jsou to žoldáci,“ odpověděla Daphne. „A Francouzům slouží za peníze.“

Cass přikývla, zatímco Julian zbledl jako stěna. „A Donald ti dovolil, aby ses vydávala za Cavendishova stevarda?“

„Ano. Souhlasil, že se pro ten úkol hodím líp. Věděl, že s kapitánem Cavendishem mi nebude hrozit žádné nebezpečí. A taky si uvědomoval, že přesně na to jsem celý život čekala, abych mohla pomáhat ve válce. Měl pravdu. Nemohla jsem být připravenější ani ochotnější,“ domluvila Daphne a rázně přikývla.

„Takže s tím Cavendish souhlasil?“ zeptal se Julian. Daphne sklonila hlavu. „Nakonec ano. Ale Donald měl jednu podmínku.“

Julian si otřel čelo. „Vážně ji chci znát?“

„Nic jiného ti nezbývá,“ odpověděla Daphne.

Trhl sebou. „Tak dobře.“

„Donald trval na tom, že než vyrazíme na cestu, musíme se vzít. Nechtěl ohrozit mou pověst, kdyby nás chytili.“

„A tak jste se vzali?“ zeptala se Cass a přitom si kousala konec nehtu.

„Ano,“ přisvědčila Daphne. „Kapitán Cavendish sehnal přes jednoho přítele z ministerstva války mimořádné povolení a…“

„To byl Donaldův nápad?“ Julianův hlas se naplnil nedůvěrou.

Daphne se znovu kousla do rtu a trhla sebou.

„Ano. Kdybychom tu podmínku nesplnili, nepustil by mě. Prosila jsem ho, aby mi to kvůli mé zemi dovolil. Souhlasil, pokud mu s Rafem slíbíme, že po návratu naše manželství anulujeme. Dokonce o tom mluvil i s princem regentem. Princ souhlasil, že nám udělí výjimku a…“

„A?“ zeptal se Julian.

Daphne se rozhořely tváře a odvrátila se. „A Donald přiměl Rafea, aby slíbil, že…“

„Že?“ pobídl ji Julian.

Upřela pohled na své střevíčky. Nesnesla se dívat na bratra, až ta slova vyřkne.

„Donald ho donutil, aby slíbil, že nedojde k završení manželství.“

Julian znovu zatnul zuby. „To od něj bylo velmi rafinované. A dodržel Cavendish…“ Julian se zatahal za vázanku a odkašlal si. „Dodržel slovo?“

Daphne jen přikývla. Ano, ten mizera slovo dodržel, i když se ho pokusila svést.

„To je dobře, protože jinak bych si pro něj došel do přijímacího salonu a zmlátil ho, že by se sám nepoznal,“ odpověděl Julian.

„Jsi tak krvelačný,“ zamumlala Cass zpoza šálku, který znovu zvedla. Mlaskla jazykem.

Julian si přitiskl prst na čelo, jako by ho bolela hlava, a znovu se soustředil na Daphne. „V tom případě nevidím problém. Pokud jste oba dodrželi dohodu, zrušení manželství by nemělo být složité. Pádné důvody sice chybí, ale jestli je v tom zapletený princ regent…“

„Nemělo by to být složité,“ souhlasila Daphne a znovu si stiskla ruce.

„Proto jsi mě přišla požádat o pomoc? Obrátím se na pár diskrétních přátel v parlamentu a připomenu to princi. Provedeme to rychle, tiše a tak, aby se o tom nikdo cizí nedozvěděl.“

„Mělo by to být snadné,“ pronesla Daphne, „až na to, že…“

Julian svraštil čelo. „Až na co?“

Daphne si povzdychla. „Až na to, že mi kapitán Cavendish právě oznámil, že manželství zrušit nechce.“

Kapitola čtvrtá

Daphne zahnula za roh, zrovna když Rafe vyšel ze dveří přijímacího salonu. Skoro narazila do jeho široké hrudi. Voněl borovicovým jehličím, mýdlem… a něčím dalším, o čem nechtěla přemýšlet. Polkla a zavrtěla hlavou. „Ehm, kapitáne Cavendishi…“

„Tady jste. Už jsem se skoro bál, že jste umřela.“ Nestoudně se usmíval.

O krok couvla a zadívala se na jeho vázanku. Z upřeného pohledu na jeho krásný obličej nemohlo vzejít nic dobrého. A ten důlek… „Právě jdu z Julianovy pracovny.“

Založil si ruce na hrudi. „A?“

Zpoza vzdáleného rohu vykoukl dětský obličejík. „Nepůjdeme někam jinam?“ Daphne ukázala k přijímacímu salonu, který nabízel větší soukromí. Mávla na Delilah, ať se ztratí, a zamračila se na ni.

„Jistě.“ Rafe jednou rukou znovu otevřel dveře a pokynul jí, ať jde jako první.

Daphne se narovnala, vkročila dovnitř a snažila se pokud možno nevnímat jeho vůni. Tentokrát v ní odhalila náznak mýdla, kůže a… Panebože, tohle nepomáhalo. Vůbec.

Obešla stůl uprostřed pokoje a použila ho před ním jako štít.

Rafe s rukama opět založenýma na hrudi se na ni zadíval. „Musím přiznat, že po tom, jak jste odsud utekla, jsem si nebyl jistý, jestli se ještě vrátíte.“

Podívala se na své ruce a na prázdný prsteníček. „Neutekla jsem.“

„Opravdu?“ Ani se na něj nemusela podívat, aby pochopila, že povytáhl obočí.

Odkašlala si. Nemělo smysl se s ním hašteřit. A musela připustit, že doopravdy utekla. Tak trochu. „Hodně jste mě překvapil.“

„O tom nepochybuji, ale nenechala jste mě domluvit.“

Daphne mávla rukama ve vzduchu. „Domluvit? Abyste dál trval na svém, že odmítáte zrušit naše manželství? Už jsem slyšela dost. Zjevně jste přišel o rozum.“

„A vy, místo abyste si poslechla zbytek, jste se rozběhla žalovat bratrovi.“ Poškrábal se na zátylku. „I když mě to vůbec nepřekvapuje. Zdá se, že ráda necháváte rodinu, aby vám ve všem uhlazovala cestičku. Troufám si tvrdit, že v celém vašem životě nenastal jediný problém, který by za vás rodina Swiftových nevyřešila.“

Daphne ho probodávala pohledem. Jeho slova ji naplňovala hořkostí. Možná proto, že obsahovala ždibec pravdy. Utekla, aby požádala Juliana o pomoc, a teď to nemohla popřít. Místo toho pokrčila nos a zhluboka se nadechla. „Dobře. Jsem zpátky. Tak mluvte. Co chcete?“

„Co chci?“ Znovu povytáhl obočí.

Přikývla a srdce jí bilo jako o závod. Julian jí oznámil, že pokud manžel nechce, je těžké zrušit manželství rychle a bez velkých řečí. Pokud nepřiměje Rafea, aby s tím anulováním souhlasil, celý víkend i zásnuby, vlastně celá budoucnost, kterou si plánovala s lordem Fitzwellem, skončí v troskách. Předstírala lhostejnost tím, že si založila ruce na hrudi a vystrčila bradu. „Ano. Výměnou za zrušení manželství. Co chcete?“

„To už je lepší.“ Rafe k ní naklonil hlavu. Také si pomalu založil paže na hrudi. „Chci, abyste se mnou v neděli večer znovu odjela do přístavu.“

Daphne se sevřel žaludek. „Cože?“

„Slyšela jste dobře.“

„Zpátky do přístavu? Proč?“

„Kvůli těm Rusům. Vrátili se. Z důvěryhodného zdroje vím, že tam budou. A přinesou něco, co potřebuju.“

Daphne si přitiskla ruku na krk. S Rafem jela do přístavu už vloni a strávila tam s ním téměř dva týdny jako jeho stevard. Nosila punčochy, krátké kalhoty, volné tričko a čepici a – panebože – myslela si, že s tím už navždy skoncovala. Připadalo jí, že od té doby uběhla celá věčnost. Tehdy byla hloupá a naivní a všechno se to odehrálo ještě předtím, než… Donalda zabili.

„I kdybych chtěla, Julian by to nedovolil.“

Tentokrát Rafe povytáhl obě obočí. „Jako by vás snad Julianovy názory už někdy zastavily.“

Daphne skoro zavrčela. Rafe měl pravdu. Vždycky. „Nejde to.“

Nenuceně zkřížil nohy a zahleděl se na ni přes dokonalý nos.

„Proč ne?“

Zvedla bradu. „Jsem vážená mladá dáma a brzy se zasnoubím s lordem Fitzwellem. Nemůžu tu pobíhat v chlapeckých kalhotách a čepici.“

Rafe se ušklíbl. „Ještě přednedávnem vás tohle oblečení neobtěžovalo. Ztratila jste snad vášeň pro dobrodružství? A kromě toho se můžete jen stěží zasnoubit, když jsem váš manžel. Ten problémek nezmění ani Julianův titul.“

Daphne odvrátila hlavu a odmítla odpovědět. S těmi zásnubami měl pravdu, ale ještě víc ji ranila jeho další slova. Před očima se jí vynořila Calliope Cauldwellová. Tato žena strávila skoro celý život na pirátské lodi. Donutili ji jít po prkně. Zachránil ji nějaký korzár. Nosila krátké kalhoty, i když místo čapky měla na hlavě pirátský klobouk. A nemluvila rusky. Přesto…

Hrome. Proč myslí zrovna na Calliope Cauldwellovou? Je to vymyšlená postava. Jen pouhá iluze. Hrdinka v hloupém románu. Zato Rafeova nabídka měla k představám daleko. Byla skutečná a nebezpečná. Donald je přece mrtvý, ne? Zabili ho Francouzi, pro které ti Rusové pracovali. Tady veškerá hra končila a Daphne se do toho odmítala zaplést. Copak se celý loňský rok nesnažila na ten zážitek zapomenout? Pustit Rafea z hlavy? Smířit se s tím, že musí přestat toužit po dobrodružství a záchraně vlasti, a soustředit se na to, aby se usadila, vdala a měla rodinu? „Nemůžu s vámi jít. Tečka.“

Rafe ji pomalu obcházel kolem dokola, zatímco Daphne se snažila nevnímat jeho blízkost a uklidnit splašené srdce. „Omlouvám se, lásko, ale nutíte mě, abych vytáhl eso z rukávu.“

„Neříkejte mi lásko.“ Zatahala se za perly, které jí visely kolem krku, a znovu zvedla bradu. Přesto se neubránila zvědavosti. „Co tím přesně myslíte?“

„Samozřejmě že vyhledám lorda Fitzwella. Chce vás přece požádat o ruku, ne? Pochybuju, že to udělá, až zjistí, že by se kvůli vám dopustil bigamie.“ Rafe se znovu doloudal na druhou stranu stolu, takže mezi nimi nastolil bezpečnou vzdálenost.

Prudce obrátila hlavu a zabodla do něj planoucí pohled. Dostala vztek. Hruď se jí dmula hněvem. Už tomu nemohla zabránit. Obešla stůl a zamířila k němu. „Nedopustil by se kvůli mně bigamie. Samozřejmě mám v úmyslu ukončit naše manželství dřív, než si lorda Fitzwella vezmu, a pokud si myslíte, že s vámi budu bloumat po přístavišti… Vdám se a povedu spořádaný život. Jak se opovažujete mně vyhrožovat? Jak se opovažujete…“

Rafe zacouval a zvedl ruce do vzduchu. „No tak prr. Počkejte, vy malá dračice.“

Nezastavila se. Postupovala k němu a provrtávala mu očima hruď. „Na co mám čekat?“

Rafeovy oči získaly barvu modrého ledu. „Co kdybych vám pověděl, že ty Rusy hodlám využít k tomu, abych dopadl ničemy, kteří vám zabili bratra?“

Kapitola pátá

„A k tomu potřebuju vaši pomoc,“ zakončil Rafe.

Sledoval, jak se Daphniny velké šedé oči ještě víc rozšířily a růžová ústa se zformovala do písmene O. Hruď se jí zvedala, jak se snažila dýchat a… To ne. Neměl by myslet na věci, jako je dmoucí se hruď Daphne Swiftové. Ale to, jak se tahala za náhrdelník, neustále přitahovalo pozornost k jejímu výstřihu, a to mu v jeho odhodlání moc nepomáhalo. Přesto si dnes ráno cestou sem stokrát opakoval, že s ní musí jednat jako se sestrou. Se sestrou. Se sestrou. Se sestrou.

Dobře. Se sestrou, s níž se oženil. Dočasně. Ale měl pro to velmi dobrý důvod a…

„Jakou?“ Daphnino jediné slovo ho vytrhlo z přemítání.

Ano. Dobře. Musí se soustředit na současný úkol. Právě proto sem přišel. „Mají informace, které potřebuju. Dopisy. A musím je chytit.“

„A co s tím mám společného já?“ Ostražitě ho sledovala, ale Rafe poznal, že ji to zaujalo. Samozřejmě že ano. Předstírala sice, že ji víc zajímají zásnubní večírky a svatby, ale Daphne Swiftová byla žena, která si nenechala ujít žádnou výzvu. Zjistil to už vloni na jaře při jejich prvním úkolu. A tohle bude největší výzva ze všech. Jako by mával kouskem lososa před kočkou. Proto sem přišel.

„Zaprvé tam musíte být kvůli důvěryhodnosti. Když mě viděli naposledy, byla jste se mnou jako můj stevard. Znají mě jen jako kapitána Pravé lásky.“

Založila si ruce na hrudi. „Nemůžete jim vysvětlit, že už ‚stevarda‘ nemáte? Že třeba spadl přes palubu?“

„Ovšemže můžu, ale takoví lidé budou mít podezření kvůli všemu, co nebude obvyklé. Jakákoliv změna je může varovat. Musím se co nejdůsledněji postarat, aby bylo co nejvíc věcí stejných jako dřív.“

Sevřela růžové rty, o kterých se mu zdály nevhodné sny. „A zadruhé?“

„Myslel bych si, že je to jasné, ale potřebuju vás. Abyste mi tlumočila, samozřejmě.“

Daphne si přiložila ruku k uchu. „Co jste to říkal, kapitáne? Moc ráda poslouchám, že mě potřebujete.“

Zazubil se a přistoupil k ní blíž, takže v jeho očích uviděla hlubokou prosbu. „Je to pravda, Greyi. Potřebuju vás.“

Dětinsky dupla do podlahy. „Nejmenuju se Grey.“

„Teď zrovna ne.“

Roztomile pokrčila nos. „Potřebujete mě?“ opakovala.

Rafe si sundal rukavice a plácl se s nimi do stehna. „K čertu, Daphne. Kdybych vás nepotřeboval, tak bych tady nebyl. Je to nesmírně nebezpečný podnik. Věřte mi. Nevystavoval bych vás nebezpečí, kdyby to nebyla jediná možnost. Vím, že budu muset přesvědčit i Juliana, ale to už nechte na mně.“

Změřila si ho pohledem. „Dobře. Pokud budete souhlasit s anulováním manželství, uvážím to.“

Úsměv, který na ni vrhl, jí měl dát najevo, že se to rozhodně nestane. Připsal jí však k dobru snahu. Aspoň trochu. Měla odvahu. To jí musel nechat. Ale tu měla vždycky. Na to, že byla dáma z vyšší společnosti.

„To bohužel nepůjde,“ odpověděl.

Začala rudnout. „Cože? Proč ne?“

Věděl, že by si ráda dupla, ale nechce, aby vypadala jako rozmazlené děcko. Dobrá volba.

„Musíme zůstat manželé ze stejného důvodu, z jakého jsme se vzali na začátku,“ prohlásil. „Jestli nás chytí, zničilo by vám to pověst.“

„Toho se nebojím,“ ohradila se.

„Opravdu? Chcete podstoupit takové riziko? A to ani nemluvím o tom, že kdyby nás dopadli, jako manželé bychom proti sobě nemohli svědčit u soudu.“

„Víte stejně dobře jako já, že jestli nás zajmou…“ Chtěla říct „pověsí nás“, ale vytratil se jí hlas. Věděl to stejně jako ona. A to nebezpečí bylo mnohem reálnější než případné ohrožení její pověsti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neodolatelný ničema.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.