Přeložila Irena Steinerová

Lisa Gardnerová: Hledej mě

LOOK FOR ME

Copyright © 2018 by Lisa Gardner, Inc.

Translation © Irena Steinerová, 2021

ISBN 978-80-242-7045-6

Toto dílo je smyšlené a veškerá jména, postavy, místa i události jsou buď dílem autorčiny fantazie, nebo jsou použity ve fiktivních situacích. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými či mrtvými, obchodními společnostmi, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

Pro mou dokonale nedokonalou rodinu.

Jinou bych nechtěla.

Prolog

Rok poté si sara vzpomínala hlavně na to, jak ji probudilo chichotání.

„Pst. Ne tak nahlas! Spolubydlící nesnášejí, když si vodím domů kluky. Ty suchoprdky se potřebujou vyspat do růžova.“

„Takže žádnej kravál? Jako takhle?“ Na chodbě se ozvalo vlčí zavytí.

Další chichotání. Pak hlasité rány, jak někdo, pravděpodobně Heidi, vrážel do konferenčního stolku, pohovky, stojací lampy.

„Neboj,“ oznámila rozjařeně. „Ticho tady nehrozí. Já při tom ječím a jsem na to pyšná.“

Mužský hlas: „Věděl jsem, že jsem v baru sbalil tu pravou. Vřískání se mi líbí. Vždycky se mi líbilo.“

Další chichotání, další randál.

Sara otráveně zasténala, obrátila se na úzké matraci na břicho a přetáhla si přes hlavu polštář. Christy s Kelly za zdí nepochybně udělaly totéž. Heidi Raepurová se k nim do pronajatého bytu nastěhovala na poslední chvíli. Tuhle kamarádku kamarádčiny kamarádky vzaly mezi sebe hlavně proto, že byla ochotná platit vyšší cenu za samostatný pokoj a že Sara, Christy a Kelly, které se znaly už od prvního ročníku, ten čtyřpokojový byt vážně chtěly. V pěší vzdálenosti od Boston College, s arkýřovými okny, parketovými podlahami a ozdobnými stropními římsami. Když Sara do toho bytu poprvé vstoupila, najednou se cítila jako dospělá. Už žádná minilednička, žádný pidipokojík na koleji, kde se nedalo ani otočit. Už žádná holá matrace, na níž se střídala se dvěma mladšími sourozenci ve stísněném kutlochu v chudinské čtvrti.

Ty dlouhé noci strávené nad učebnicemi, zatímco ostatní kamarádi někde pařili nebo v drogovém opojení opakovali chyby svých rodičů, nakonec přinesly své ovoce.

Což byl druhý důvod, proč se do toho světlého bytu zamilovala. Po dětství, kdy se musela o všechno dělit, dělit a dělit, jí tohle bydlení nabízelo největší luxus, jaký si dokázala představit: vlastní pokoj. Jistě, měl sotva velikost matrace a spíš než pokoj to byl kumbál, pravděpodobně zadaptovaný podnikavým domácím, aby mohl za třípokojový byt účtovat cenu čtyřpokojového, ale Saře to bylo jedno. Ten mrňavý kamrlík vyhovoval jejímu omezenému rozpočtu. Christy s Kelly se podělily o největší pokoj, potřeštěná Heidi cálovala za druhou největší ložnici a všichni byli spokojení. Hlavně Sara, uvelebená ve svém miniaturním kousku ráje.

Kromě nocí, jako byla ta dnešní.

Další rámus, pak vzdechy. Panebože, copak ta Heidi nemá nikdy dost?

Podivné zaskřípání.

„Co to…“ Heidin hlas, trochu zajíkavý a zadýchaný námahou.

Sara protočila panenky a přitiskla si polštář pevněji k uším.

„Počkej… já nechci… ne!“

Sara se posadila ve stejnou chvíli, kdy Heidi zaječela. Hlasitě, pronikavě a…

Má křik nějakou chuť? Jako oheň? Popel? Pálivé skořicové bonbóny, které si Sara jako malá holka nechávala rozpustit na špičce jazyka?

Nebo má křik spíš barvu? Zelenozlaté hihňání, fialovomodrý chechot, anebo tuhle? Žhavě bílou. Tak zářivě bělostnou, až vám roztaví oční bulvy a sežehne chlupy na předloktích? Barvu příliš jasnou, než aby byla přírodní; barvu, která se propálí až na dřeň.

Tak Heidi řvala. Žhavobíle.

Ten jekot pronikal skrz tenké zdi a hrozilo, že vyrazí okna. Projel Saře tělem a vymrštil ji do sedu.

Pak ji absolutně a totálně znehybnil.

Tuhle část měla ještě pořád jako v mlze. Dokonce i po roce. Policie se jí samozřejmě vyptávala na podrobnosti. Detektivové, forenzní ošetřovatel v nemocnici, později další vyšetřovatelé, kriminalističtí technici.

Jediné, co jim dokázala říct, bylo, že ta noc začala zelenozlatým hihňáním a skončila žhavě bílými výkřiky. Ty Heidiny byly nejbělejší a nejžhavější, ale díkybohu krátké.

Christy a Kelly. Dvě dívky v jednom pokoji. Nejlepší kamarádky, členky lakrosového družstva. Předem varovány, lépe vyzbrojeny, bojovaly. Házely po něm trofeje. Má zvuk řinčícího kovu nějakou barvu nebo chuť? Ne, je to jen řinčení. Následované křikem všech barev a příchutí. Strach, zuřivost, bolest. Odhodlání, když ho jedna z nich praštila lakrosovou pálkou. Hrůza, když na ně tasil nůž.

Zasáhl Kelly přímo do břicha (Sara později četla hlášení), ale Kelly ho popadla za kotníky. Srolovala se, obtočila se kolem něj jako pásovec v lidské podobě. A on bodal a sekal, rány se odrážely od žeber, což Christy poskytlo čas strhnout ze spodní palandy přikrývku a hodit ji na něj, zamotat mu do ní ruce.

„Saro!“ křičely. „Saro, pomoc! Volej 911!“

Sara volala. Další z věcí, na které si nepamatovala, ale později si telefonát na vlastní žádost poslechla. Nahrávku svého hlasu, nebo spíš roztřeseného šepotu, když se dovolala na dispečink: „Pomoc, prosím vás, pomoc, on je zabíjí. Všechny nás zabije.“

Vyšla z pokoje. Musela. V tom mrňavém kamrlíku by byla jako v pasti, snadná kořist, rybka v akváriu. Musela ven, do volného prostoru.

Chtěla se bránit?

Zachránit spolubydlící?

To nevěděla. Tu otázku si bude klást za všech bezesných nocí, které přijdou.

Vyšla z pokoje.

Zamířila k ložnici spolubydlících. Dveřmi zahlédla otevřenou dlaň, Kellyiny roztažené prsty, a bez přemýšlení po ní sáhla. Chtěla kamarádku odtáhnout do bezpečí? Vzmužit se a vynést je všechny do předsíně? Nebyl čas přemýšlet. Jen konat. Popadla tedy Kelly za ruku a zatáhla.

Zjistila, že drží paži. Prostě jen… paži.

Když se totiž dívka jako pásovec obtočila kolem šílencových kotníků, dříve nebo později ho přestalo bavit do své oběti řezat a rovnou ji rozporcoval.

Před ní křik, Christy, stále bojující. Za ní úpěnlivá prosba.

„Saro…“

Nevěděla, kam se vrtnout. Ty zvuky, ty výjevy, ta noc, nic z toho pořádně nevnímala. Nemohla.

Pomalu se otočila za hlasem za sebou a pevně si přitom tiskla k hrudi Kellyinu teplou mokrou paži. Ocitla se tváří v tvář Heidi. Dívka se připotácela ze svého pokoje. Pokožka nahého ramene se jí v záři světel za okny stříbřitě leskla. Neposkvrněná, nedotčená. Blondýnka se však nemotorně předkláněla, držela se za břicho a Sara ucítila puch perforovaných střev.

Řev z ložnice. Už ne žhavě bílý. Lávově rudý. Běsnění sportovní hvězdy, odmítající pohasnout v rozpuku života.

Sara už věděla, co musí udělat. Odvrátila se od krásné, blbé, vykuchané Heidi. Pevněji stiskla paži chudinky Kelly a vmísila se do rvačky.

Christy zahnaná do kouta u palandy, ozbrojená lakrosovou pálkou. Šílenec osvobozený z přikrývky křepčil kolem těla nataženého u svých nohou, užíval si to, nikam nespěchal.

„Promiňte?“ pronesla Sara.

Muž vyrazil ke Christy. Ohnala se pálkou. Útočník se v poslední minutě stočil doleva, vrazil jí čepel do měkké tkáně pod žebry. Vlhký čvachtavý zvuk a pak Christyino duté heknutí. Trhla pálkou dozadu a klepla ho do spánku. Ne silně, přesto ucouvl.

Už žádný křik. Jen vyčerpání. Všichni supěli.

„Promiňte?“ zopakovala Sara.

Muž s nožem se poprvé zarazil. Pootočil se a přes tvář pocákanou krví mu přeletěl mráček. Sara na něj zírala. Měla pocit, že ho potřebuje vidět. Že ho musí vnímat. Jinak nic z toho nemůže být pravda. Hlavně ne tenhle okamžik, kdy natahuje ruce a nabízí kamarádčinu useknutou paži člověku, který ji zavraždil.

Tmavé vlasy. Vysoké lícní kosti. Výrazné rysy. Přesně ten typ, jaké si Heidi vodívala z baru. Přesně ten typ, jaký bude vždycky úplně mimo Sařinu ligu.

„Tohle jste si zapomněl,“ řekla a podávala mu paži.

(„Cože?“ přerušila ji první policistka. „Co že jste řekla?“

„Musela jsem,“ snažila se jí to Sara vysvětlit.

I když taková věc možná vysvětlit nejde. Sara prostě jen věděla, že musí něco udělat. Zastavit ho. Přerušit to. Zahnat všechny ty rudé a bílé výkřiky. Proto vešla do pokoje a nabídla mu jedinou věc, kterou měla: Kellyinu zkrvavenou ruku.)

Tehdy se vrhl po ní. Obrátil se, z čepele po boku mu odkapávala krev, ohrnuté rty odhalovaly vyceněné zuby.

Sledovala, jak se blíží. Nepohnula se. Nekřičela. Připadala si jako malá holka, která stojí v kuchyni a jejíž otec zvedá konvici s vařící vodou. „Co si to kurva dovoluješ, ženská jedna pitomá? Když si říkám vo svý prachy, tak mi navalíš mý prachy! Tady poroučím já. Udělej, co ti povídám, nebo ti vychrstnu celou tudle zatracenou konev do toho tvýho hnusnýho ksichtu. Uvidíme, kdo bude potom ochotnej se vo tebe starat!“

Neodvracej zrak, ani nemukni. To se za ta léta naučila od mámy. Jestli ti chce ublížit, ať se ti přitom dívá přímo do očí.

Šílenec se zastavil těsně před ní, nůž v ruce spuštěné u těla. Cítila pach krve na jeho tvářích, whisky v jeho dechu.

Řekl jí: „Řvi.“

Přitom pomalu, velice pomalu zvedal nůž. Na-ho-ru.

Christy za jeho zády zápolila s lakrosovou pálkou. Zkoušela se pohnout. Zkoušela využít příležitosti. Rukojeť jí však vyklouzla z roztřesených prstů. Pálka s rachotem dopadla na podlahu, Christy se svezla po zdi a klesla na zem. Povzdech jakoby z dálky: už žádná zuřivost sportovní hvězdy, jen smíření. Takže takovéhle je umírání.

„Řvi,“ zašeptal znovu.

Sara na něj zírala a z jeho pohledu přesně poznala, co hodlá udělat. Nebyl to ztroskotanec jako její otec. Nechytil ho rapl ani opilecký amok. Ne, lovecký nůž v ruce, krev na obličeji. Užíval si to. Necítil žádnou lítost, žádné výčitky svědomí. Ječící Heidi, bojující Christy, Sara jako solný sloup – tolik legrace si neužil už léta.

„I když půjdu roklí šeré smrti,“slyšela se šeptat, „nebudu se bát ničeho zlého.“

Zavřela oči a přitiskla k sobě poslední pozůstatek Kelly, když ten muž se smíchem, se škodolibým uchechtnutím, sekl nožem směrem k její hrudi.

Exploze. Dvě, tři, čtyři, pět. Další bolest – rameno, hruď, hrdlo. Pobodal ji, blesklo jí hlavou, když se kácela k zemi. Ne, postřelil ji. Jenže to nedávalo smysl…

Přerývaný vzlyk za zády a pak se pach smrti přiblížil. Heidi se vlekla po parketové podlaze.

Svírala malou pistoli, jak si teď Sara všimla. Heidi měla zbraň.

„Promiň,“ zašeptala Heidi. Brečela, slzy se jí mísily s krví a rozmazávaly se po tvářích. „Neměla jsem… nikdy…“

„Psst,“ řekla Sara.

Heidi si jí položila hlavu na rameno. Sara zkřivila obličej; Heidi ji postřelila, když po něm pálila. Na tom ale teď sotva záleželo. Krev se jí hromadila na krku, krev jí kapala ze zad, tolik bolesti, a přesto jí připadala vzdálená, abstraktní.

Šílenec znehybněl. Žhavě bílé výkřiky utichly. Zbylo jen tohle. Poslední okamžik.

Sara i Heidi položily ruce na Kellyinu paži.

„Promiň,“ zamumlala Heidi znovu.

Sara naslouchala jejímu poslednímu bublavému nádechu.

„Nebudu se bát ničeho zlého,“ zašeptala v nastalém tichu. „Nebudu se bát ničeho zlého, ničeho zlého, ničeho zlého.“

Do bytu konečně vrazila policie. Záchranáři jim spěchali na pomoc.

„Ježíšikriste,“ vyhrkla první policistka a prudce se zastavila uprostřed obýváku.

„Nebudu se bát ničeho zlého,“ řekla jí Sara.

A nabídla jí Kellyinu uříznutou paži.

Rok poté si sara vzpomínala hlavně na to, jak ji probudilo chichotání.

Má křik nějakou chuť? Jako oheň? Popel? Pálivé skořicové bonbóny, které si Sara jako malá holka nechávala rozpustit na špičce jazyka?

„PROMIŇTE. TOHLE JSTE SI ZAPOMNĚL.“

CHICHOTÁNÍ. ŽHAVĚ BÍLÉ VÝKŘIKY.

NEBUDU SE BÁT NIČEHO ZLÉHO…

ROK POTÉ, ROK POTÉ, ROK poté…

ZAKLEPÁNÍ NA DVEŘE. HLASITÉ. A další.

Sara se s trhnutím probudila ve své mrňavé garsonce. Zbrocená potem, přerývaně dýchala. Ležela zcela nehybně, napínala uši. Ozvalo se to znovu. Klepání. Bušení. Někdo se domáhal vstupu.

Pomalu natáhla ruku k horní zásuvce nočního stolku. Žádný ukrytý nůž. Na ostří se nedokázala ani podívat. Žádná pistole. Zkoušela to, ale příliš se jí třásly ruce. Takže pepřový sprej. Určený k odhánění medvědů při pěší turistice v přírodě; k sehnání v každé prodejně tábornických potřeb. Měla ty spreje různě poschovávané po celém jednopokojovém bytě, v každé kabelce, kterou nosila.

Klepání se ozvalo znovu, a tak vytáhla sprej a sklouzla z matrace.

Smrděla. Cítila pach vlastního potu a hrůzy. Noc co noc co noc.

Křik má barvu. To bylo jediné, čemu teď skutečně rozuměla. Křik má barvu a ona už důvěrně znala všechny odstíny beznaděje.

„Nebudu se bát ničeho zlého,“ říkala si, zatímco tiskla oko ke špehýrce a hleděla do spoře osvětlené chodby.

Samotná žena. Ke třicítce, možná lehce přes. V neformálním oblečení, džínách a mikině, vypadala jako někdo, koho by Sara měla znát. Možná se kdysi znávaly. Na druhou stranu, dvě hodiny v noci jsou divná doba k návštěvě.

„Nebojte se.“ Žena promluvila, nepochybně na sobě cítila Sařin pohled. Zvedla obě ruce, jako by chtěla ukázat, že není ozbrojená. „Nic vám neudělám.“

„Kdo jste?“

„To se ptáte vážně? Budete muset otevřít, abyste to zjistila. To je součást hry. Přišla jsem vám pomoct, ale první krok musíte udělat vy.“

„Nebudu se bát ničeho zlého,“ prohlásila Sara a pevně svírala sprej proti medvědům.

„Blbost,“ opáčila žena. „Svět je plný zla. Strach nás chrání před nebezpečím.“

„Kdo vlastně jste?“

„Někdo, kdo tu nehodlá vystát důlek. Rozhodněte se, Saro. Buď se budete schovávat za otřepané fráze, nebo změníte svět k lepšímu.“

Sara zaváhala. Pak ale její prsty spočinuly na první bezpečnostní zástrčce. Pak na druhé. Třetí. Na té ženě něco bylo. Ne na tom, co říkala, ale jak stála.

Christy, uvědomila si najednou. Ta ženská stojí stejně jako Christy, kdysi dávno. Drze, jako by vyzývala celý svět na souboj.

Sara pomalu, velice pomalu otevírala dveře, až nakonec stála tváří v tvář té nečekané návštěvě.

„Pěkný pepřový sprej,“ poznamenala žena. Vešla do Sařina mrňavého bytečku. Otočila se kolem vlastní osy, všechno si prohlédla. Kývla hlavou, jako by přesně tohle očekávala.

Obrátila se, zadívala se Saře přímo do očí a napřáhla k ní ruku.

„Jmenuju se Flora Daneová,“ oznámila. „Před rokem jste přežila vlastní smrt. Já vás teď naučím znova žít.“

1

Ideální podzimní den. To byl ten problém. Detektiv seržantka D. D. Warrenová z bostonského oddělení vražd ze zkušenosti věděla, že ideálním dnům není radno věřit. Při pohledu na pětiletého syna Jacka, který se u oblékání mikiny nedočkavě chichotal, a manžela Alexe, kriminalistického experta, jenž s úsměvem od ucha k uchu hledal plátěnou tašku, však bylo těžké nenakazit se jejich nadšením. Sběr jablek. Jedna z těch bláznivých rodinných akcí, jaké podnikají ostatní, a teď konečně i oni. Zahájí to jasné svěží dopoledne trháním jablek a pak bude následovat dlouho očekávaná návštěva psího útulku.

Pes.

S velkým P.

Jack o pejska žadonil od chvíle, co se naučil mluvit. V posledním půlroce se na jeho stranu nečekaně přidal i Alex.

„Domácí zvíře je pro dítě důležité,“ vysvětloval jí trpělivě. „Učí ho zodpovědnosti.“

„Vždyť věčně nejsme doma. Jak můžeme být zodpovědní, když nikdy nejsme doma?“

„Oprava: ty nejsi nikdy doma. Zato já s Jackem…“

Rána pod pás, pomyslela si tenkrát D. D. Tak to ale s pravdou často bývá. Takže: Projekt Pes. Pro jejího nejkrásnějšího chlapečka na světě. A celkem šarmantního a ještě stále přitažlivého manžela. Dodatek drobným písmem: všichni se na dotyčném čoklovi musí shodnout.

D. D. osobně neměla zájem o žádné roztomilé štěňátko vrtící ocáskem, které sežere, na co přijde. Zato takový dospělý pitbul s vážným pohledem… Obdivovala jejich věrnost, bojovnost a dravého ducha. Už se v duchu rozhodla pro fenku pitbula, dvou- až tříletou. Dost mladou na to, aby si ještě hrála s Jackem a vytvořila si pouto k rodině, a přitom dost starou, aby chápala svou povinnost pomáhat a chránit. D. D. si představovala, jak s touhle potenciální pitbulkou uzavře tichou dohodu, jak držet chlapce neustále pod dohledem.

Ideální podzimní den. Trhání jablek, adopce Psa a pak všeobecné blbnutí a dovádění, což je u rodiny s pětiletým klukem naprosto normální.

Sotva však sáhla po své oblíbené kožené bundě karamelové barvy, zapípal jí mobil vyfasovaný od bostonského oddělení vražd. Pak i její vlastní telefon. Nejdřív se podívala na erární a pak na ten soukromý.

„Dopr–“ Ovládla se. „Doprkýnka.“

Jack v mrňavé předsíňce znehybněl a vzdorovitě vysunul spodní ret. Alex se tvářil trochu chápavěji.

„Rudý expres,“ naznačila mu rty. Textová zpráva na pracovním telefonu, policejní žargon pro výzvu „všichni na palubu“. Ať už se na adrese, která jí mezitím přišla do mobilu, stalo cokoli, vyžadovalo to okamžitou přítomnost všech detektivů z bostonského oddělení vražd.

V dnešní době ji jako první napadl teroristický útok. Její někdejší kolega a dnešní podřízený, detektiv Phil, jí však poslal na soukromý telefon dodatek. Varovný vzkaz jednoho rodiče druhému.

Domaci zabijacka, napsal. Pak pro upřesnění: Deti.

Ideální podzimní den.

To si mohla myslet.

D. D. poslala alexe s jackem obírat jablka a vybírat Psa. Což bude další přírůstek do rodiny, kam vlastně nikdy úplně nepatřila. Protože i poté, co se zamilovala a pak, překvapení nad překvapení, přivedla na svět dítě, v hloubi duše zůstala tím, čím byla vždycky: vyšetřovatelkou z oddělení vražd, která je vdaná především za svou práci.

Alex, který byl v době jejich seznámení ten starší a moudřejší, se zapřísahal, že to chápe. Tvrdil, že ji miluje pořád stejně. Jak ovšem D. D. zjišťovala, přesvědčit malé kluky je těžší. Jackovi chyběla ta léta zkušeností, o která by se mohl opřít. Bylo mu pět, miloval maminku a nesnášel, když mu někam odešla.

Slíbený Pes jeho záchvat vzteku zmírnil, což by mělo D. D. potěšit, ale paradoxně se kvůli tomu cítila ještě hůř. Mrzelo ji, že je tak snadno nahraditelná. Že tahle sobota bude dalším z řady dnů, které manžel se synem stráví společně, zatímco ona se jen později podívá na fotky.

Ten, kdo řekl, že člověk nemůže mít všechno, měl pravdu.

A přesto…

Přesto cítila, jak se jí zrychluje tep, když se s blikajícím majákem řítila do Brightonu ve státě Massachusetts. Byl v tom ovšem i strach, protože teď, když byla mámou, mnohem hůř snášela všechno, co se týkalo dětí. Jenže tohle byl rudý expres. Výzva „všichni muži na palubu“ už ze své podstaty znamenala, že jde o víc než jen případnou domácí zabijačku nebo vraždu s následnou sebevraždou, ať už to kriminologové označovali jakkoliv. Rudý expres předznamenával něco většího a naléhavého. Zárodek krize.

Nemohla si pomoct. Jak Alex naštěstí chápal a akceptoval, ona těmihle hrůzami žila.

Sobotní provoz v Bostonu byl jako obvykle hustý. Sjet z dálnice MassPike do klikatých ulic lidnatého Brightonu si vyžádalo spoustu zbytečného troubení a výhružného blikání světly, než se ostatním autům uráčilo uhnout. Přesto jí několik massachusettských tupců za volantem (právem označovaných jako mastodonti) ukázalo vztyčený prostředník.

D. D. projížděla ulicemi s řadovými domky a činžáky, natěsnanými na sebe. Brightonu se kdysi říkalo Malá Cambridge Bostonu. Dodnes byl převážně bílý, poměrně mladý a vzdělaný. Jako všechny hustě osídlené oblasti byl přesto zároveň mikroklimatem vítězů a poražených. Od ulic lemovaných stromy s renovovanými vilkami za sedmimístné částky až po zchátralé tříposchoďové baráky s propadajícími se základy, naporcované na miniaturní bytečky, které přesto nejspíš vyšly dva- až třikrát dráž než hypotéka D. D. na předměstí.

Srdcem oblasti byla poliklinika St. Elizabeth’s, kam právě D. D. mířila. Ještě jedna odbočka doleva a skrumáž policejních vozů a civilních aut kriminálky jasně označila její cíl. D. D. se ani neobtěžovala vjíždět do úzké ulice. Na křižovatce už stál uniformovaný strážník a řídil dopravu. Zabrzdila u něj a ukázala odznak.

„Vedlejší blok,“ poradil jí. „Nechte to někde na chodníku, kde bude místo.“

D. D. přikývla. Parkování na chodníku bylo pro bostonské policajty léty prověřenou tradicí.

Zajela do sousední ulice, vmáčkla se mezi dva policejní vozy a ještě chviličku zůstala sedět. Hluboký nádech, hluboký výdech.

Neměla v popisu práce připouštět si k tělu to, co teď uvidí. V popisu práce měla to řešit.

Otevřela dveře auta a pustila se do toho.

Inkriminovaný dům byl snadno k nalezení. První nápovědou byla žlutá policejní páska. Druhou vůz policejního lékaře, parkující přímo před vchodem. Na žebříčku vítěz – poražený si dům nevedl úplně nejlépe. Malý patrový baráček s vybledlým zeleným vinylovým obložením, z obou stran obklopený honosnějšími sídly. Pozemek ohraničoval pletivový plot, což byla vzhledem k miniaturním zahradám v této čtvrti rarita. Na plotě viselo několik cedulí s nápisem Pozor pes.

Výborně, pomyslela si, téma dne zůstává zachováno.

Musela se prodrat davem čumilů a podruhé se legitimovat uniformovanému strážníkovi, který stál před zrezivělým plotem. Svědomitě ji zapsal do evidenčního spisu. Phil už na ni čekal, stál na prahu otevřených vstupních dveří.

„Pětičlenná rodina,“ oznámil, jakmile se přiblížila na doslech. „Dva dospělí, tři děti, dva psi. Telefonát přišel krátce po deváté, volající nahlásil střelbu. Zasahující policisté našli čtyři těla. Nejstarší z dětí, šestnáctiletá dívka, a dva psi se zatím nenašli.“

„Třeba šla ty psy vyvenčit?“ podotkla D. D se zvednutým obočím. „Proto tady nejsou?“

„Možná, ale to by se ta procházka dost protáhla. Rozeslal jsem všem popis té holky. Roxanna Baezová, výška sto padesát pět centimetrů, Hispánka, dlouhé tmavohnědé vlasy. A rovnou i těch čoklů. Dva starý bretaňský ohaři, a aby to bylo zajímavější, oba jsou údajně slepí.“

D. D. překvapeně zamrkala. „Aha.“ Pohlédla na hodinky. Blížila se desátá dopoledne, uplynula téměř hodina od prvního telefonátu oznamujícího výstřely. Skutečně bylo nepravděpodobné, aby ta dívka tak dlouho venčila dva staré slepé psy. Navíc by si snad všimla všech těch policejních vozů a majáků.

„Hlídky pročesávají ulice,“ pokračoval Phil, „hledají tu holku a psy, a všichni detektivové dostali za úkol chodit od dveří ke dveřím a vyptávat se. Však to znáš.“

D. D. To znala. V takovéhle situaci, s nezvěstnou nezletilou dívkou, která si možná jen někam odskočila, ale taky ji mohli unést, musela policie co nejrychleji pokrýt všechny eventuality. Strážníci poslouží jako pěšáci v terénu a budou pátrat po dospívající holce, která možná venčí psy, možná se poflakuje s kamarádkami nebo dělá něco úplně jiného. Detektivové měli zapeklitější úkol – klepat na dveře sousedů a zdvořile, leč neústupně se dožadovat vstupu, aby se uvnitř v rychlosti porozhlédli. Každý, kdo odmítne, bude později podroben dalšímu šetření. To vše samozřejmě za předpokladu, že se slečna mezitím jako zázrakem neobjeví, celá udivená, co u nich doma pohledává policie.

A role D. D. v tomhle blázinci? Vyhodnocovat a určovat strategii. Jde o uzavřenou záležitost, kdy byli čtyři členové rodiny tragicky zavražděni, zatímco pátému se podařilo uniknout? Nebo se jedná o přetrvávající krizovou situaci, čtyři mrtví a jedna oběť únosu – v kterémžto případě se pátrání po pohřešované nezletilé, které nechal vyhlásit Phil, překvalifikuje na výstrahu Dítě v ohrožení a zapojí se do něj všechny bezpečnostní složky v Nové Anglii?

Místo činu bylo hodinu staré. To znamenalo, že D. D. má už šedesátiminutové zpoždění.

Vešla za Philem do domu. Předsíň měla na délku asi metr a půl a z větší části ji zabírala tmavočervená lavice zavalená hromadou kabátů a bot. Další bundy visely na zdi a nahoře na polici ležely proutěné košíky, pravděpodobně zaplněné čepicemi a rukavicemi. Dům pro tak velkou rodinu nestačil a předsíň podle toho vypadala. D. D. musela překročit dětské tenisky, tmavomodré s blikajícími světélky po stranách. Jack by z nich byl nadšený.

To v tuto chvíli nebyla vhodná myšlenka.

Vstoupili rovnou do obývacího pokoje. D. D. si všimla naleštěné parketové podlahy – očividně nedávno zrenovované –, poměrně nové televize s plochou obrazovkou a tmavošedé sedací soupravy do L, kterou zdobily polštářky v kontrastní jasně červené barvě. Na pohovce seděl muž středního věku, hlava mu visela dopředu a na hrudi měl tři rudé fleky, morbidně sladěné s dekoračními polštářky.

Po jejich levici stál policejní fotograf a cvakal spouští. D. D. na něj mávla. Fotograf kývl hlavou a pokračoval v práci.

„Charlie Boyd,“ informoval ji Phil a ukázal na tělo. „Pětačtyřicet, místní stavební podnikatel a současný majitel domu. Podle sousedů ten barák koupil před několika lety a postupně ho dával do kupy.“

„To vysvětluje ty podlahy,“ poznamenala D. D. Přistoupila blíž, aby zkontrolovala, zda se kolem ran nenacházejí stopy spálenin po střelném prachu, přičemž se snažila neplést se fotografovi do cesty. Žádné flíčky na kůži, žádná pistole příhodně visící z prstů mrtvého. Pokud jí ale bylo známo, spáchat sebevraždu třemi výstřely do hrudi je docela fuška.

Phil šel dál a ona za ním. Prošli do miniaturní kuchyňky se spoustou nabílo natřených skříněk a příliš malou pracovní plochou. Museli se protáhnout kolem obdélníkového stolu, který byl pro tak stísněný prostor příliš velký a pro pětičlennou rodinu zas příliš malý. Pokrýval ho ubrus s pestrým květinovým vzorem a hromada potravin.

Tím se dostali k tělu číslo dvě. Žena středního věku, zastřelená vlevo od stolu, přímo před otevřenou skříňkou. Spadla na bok, s konzervou houbové krémové polévky pár centimetrů od prstů. Opět mnohočetné vstřely, opět žádné stopy spálenin po střelném prachu, takže ke střelbě nedošlo zblízka, tváří v tvář.

„Juanita Baezová, třicet osm let, pracovala jako noční sestra na poliklinice St. Elizabeth’s,“ oddrmolil Phil. „Loni se nastěhovala k Charliemu. Máma těch tří děcek.“

D. D. přikývla. V duchu registrovala různé nahodilé detaily. Že i po smrti bylo podle lesklých černých vlasů a křehké stavby těla patrné, že Juanita Baezová byla krasavice. Že dům má poloprosklené zadní dveře s bezpečnostní zástrčkou, momentálně odjištěnou. Že Juanita byla zasažená do hrudi, ne do zad, jako by se v poslední minutě obrátila od otevřené skříňky s plechovkou polévky v ruce a pohlédla svému vrahovi do tváře.

Také že její černá kožená kabelka leží na stole u potravin, zavřená a pravděpodobně nedotčená. Stejně jako sbírka drahé elektroniky v obývacím pokoji.

Phil ukázal doprava ke schodišti nahoru do patra. Pokračovali v obhlídce.

„Když to tady Boyd koupil,“ informoval Phil svou nadřízenou cestou do schodů, „byl dům rozdělený na dva jednopokojové byty, jeden dole a druhý nahoře. První, co udělal, bylo, že je zase spojil dohromady. Praktické, vzhledem k tomu, že se pak dal dohromady se ženskou se třemi dětmi.“

D. D. přikývla. Musela teď dýchat pusou, protože s blížícím se vrcholem schodiště sílil zápach. Hutný nasládlý pach krve říznutý čpavkem. Moč. Když lidi říkají, že se strachy málem počurali, není to vtip. D. D. už navštívila dost míst činu, aby to věděla.

Nahoře se také pracovalo. Ze zadního pokoje se ozývaly tlumené hlasy: policejní lékař Ben Whitely, nebo Philovi kolegové ze zásahovky Neil a Carola, nebo kriminalističtí technici. Vzhledem k okolnostem vládl na místě činu klid, i když D. D. Tušila, že to Philovi muselo dát docela zabrat. V takhle stísněném prostoru, se čtyřmi mrtvolami a bezpočtem neodkladných otázek, se přímo nabízelo nasadit na to všechny a všechno, což by později nevyhnutně vedlo k problémům s případnou křížovou kontaminací.

První otevřené dveře odhalily manželskou postel s hromadou peřin, nočními lampičkami po stranách a přeplněným prádelníkem naproti. Ložnice rodičů, usoudila D. D. vzhledem ke skutečnosti, že se tu Phil nezdržel.

Vedle skromná koupelna, také nedávno zrenovovaná, a dvoje další dveře. Zvuky sílily. Ženský hlas. Detektiv Carol Manleyová, odhadovala D. D. Carol zaujala její místo v tříčlenné výjezdové skupině poté, co byla D. D. zraněna ve službě a odsunuli ji do vedení. Při té vzpomínce jí zacukalo v levé paži a cítila, jak jí reflexivně tuhne čelist. Po profesionální stránce nemohla Manleyové nic vytknout. Přesto věděla, že vzhledem k okolnostem ji nikdy nebude mít ráda.

Phil minul dveře napravo. D. D. rychle nakoukla dovnitř: postel, zmačkaná modrá přikrývka, oblečení a autíčka.

Konec chodby. Větší pokoj, zřejmě společný pro dvě dívky, s jednou úzkou postelí u růžové zdi vpravo a druhou úzkou postelí u fialové zdi vlevo. Tady byl pach krve a moči nejsilnější.

Když D. D. vešla, Neil vzhlédl. Carol zvedla ruku na pozdrav. Nikdo nepromluvil.

Nejdřív to D. D. nedocházelo. Kde jsou zbývající dvě těla? Pak si všimla jakési hromady prádla v nohách růžové postele. Až na to, že to nebyla hromada prádla, ale jedno tělo omotané kolem druhého.

Malá holka držící v náručí chlapce, ještě mladšího.

„Lola Baezová, třináct,“ řekl Phil tiše. „Manny Baez, devět.“

„Čekáme na fotografa,“ vysvětloval Neil. „Nechtěli jsme s nimi zatím hýbat. Ben už se tu byl podívat. Snaží se vymyslet, jak odsud ta těla odvézt, aby kolem toho nevypukl mediální cirkus.“

D. D. přikývla. Vzhledem k povaze zločinu a davu čumilů venku nebude mít policejní lékař snadný úkol. Cítila v kostech, že na tomhle případu nebude snadné nic.

Carol si odkašlala. „Druhá půlka pokoje patří šestnáctileté Roxanně Baezové.“ Mávla rukou k fialové straně místnosti, kde na zdi visel plakát Úžasný svět knih a psí kalendář. Bretaňští ohaři, usoudila D. D. podle hnědobílé rozčepýřené srsti vyfotografovaného exempláře.

Růžovou zeď Loly Baezové naproti tomu pokrývaly divadelní plakáty, všechno od Čarodějky přes Romea a Julii až po Annie.

„Na stole leží notebook,“ oznámil Neil. „Není chráněný heslem. V historii prohlížení je Instagram, Tumblr, běžné záležitosti. Poslední přihlášený uživatel použil počítač kolem půl deváté ráno a sledoval videa na YouTube. Žádné nové zprávy od příbuzných ani přátel. Rozhodně žádná pozvánka na schůzku pro Roxannu.“

„Mobil?“ zeptala se D. D.

„Jeden leží na psacím stole, ale vyžaduje heslo. Nevíme, jestli patří Roxanně nebo její mladší sestře Lole. Neměl by být problém zjistit operátora a vyžádat si výpis hovorů.“

D. D. přikývla. V dnešní době mají telefon snad všechny děti, takže by očekávala dva mobily pro dvě dívky. Jelikož našli jen jeden, třeba si Roxanna vzala ten svůj s sebou. Kéž by měli takovou kliku.

„Kde jsou potřeby pro psy?“ zeptala se. „Říkali jste, že mají dva staré slepé psy. Ohaři nejsou tak malí. Někde by měli mít pelechy, misky, vodítka.“

„Na zadní verandě jsme našli psí misky. Zřejmě jim dávali žrádlo ven,“ odvětila Carol.

„A vodítka?“

Tři detektivové pokrčili rameny.

„Jinak řečeno,“ přemýšlela D. D. nahlas, „ta vodítka mohla vzít Roxanna. Třeba ty psy skutečně venčí.“

Phil pohlédl na hodinky. „Hodinu a čtvrt poté?“ zeptal se tiše. „A ještě pořád si jí nevšimly desítky hlídkujících strážníků?“

Měl pravdu. D. D. se to taky nelíbilo.

„Psi mohli utéct,“ nadhodil Neil. „Polekali se střelby. Vzhledem k tomu, že jsou slepí, se možná krčí někde pod verandou u sousedů.“

„A ta šestnáctiletá holka?“ zeptala se D. D.

Opět nikdo neměl odpověď.

„No dobrá.“ D. D. se rozhlédla kolem. Ještě stále vyhodnocovala. Stále se to snažila pochopit. „U případů jako tenhle jde v osmi případech z deseti o domácí zabijačku. Otec rodiny zastřelí ženu a děti a pak sebe. Myslím ale, že vzhledem ke třem střelám do hrudi můžeme bezpečně vyloučit, že by Charlie Boyd spáchal sebevraždu.“

Detektivové přikývli.

„V devátém případě je pachatelem někdo cizí. Třeba zloděj, přistižený při vloupání, postřílí celou rodinu, aby zametl stopy. Nezdá se ale, že by tu něco zmizelo.“

„Plus žádné známky násilného vniknutí,“ dodal Phil. „Zasahující strážníci našli vstupní dveře odemčené, stejně jako zadní vchod. Sousedi ale tvrdí, že po té střelbě odsud neviděli nikoho odcházet. Dá se tedy předpokládat, že i kdyby střelec vešel předním vchodem, odcházel zadem.“

„Drogy?“ zeptala se D. D. „Nějaké sousedské klepy nebo důkazy, že se Charlie Boyd nebo Juanita Baezová zapletli do nezákonné činnosti?“

„Juanita má na kontě několik přestupků řízení pod vlivem a před pěti lety absolvovala soudem nařízené léčení. Protialkoholické,“ odpověděl Neil. „Charlie Boyd má rejstřík čistý.“

„Žádné ukryté zásoby drog ani peněz,“ dodala Carol. „Taky žádný alkohol v kuchyni, což by naznačovalo, že Juanita ještě pořád abstinovala.“

D. D. si povzdechla a znovu pohlédla na hodinky. Nejvyšší čas udělat rozhodnutí.

„Je tady ještě jeden scénář,“ prohlásila. „Není to moc běžné, ale stává se to. Celá rodina vyvražděná, zmizí mladistvá dcera. Někdy to znamená, že terčem je ta holka – pachatel postřílí rodinu a dívku unese.“

„A jindy?“ zeptal se Neil.

„Pachatelkou je dcera,“ prohlásila D. D. bez obalu. „Zneužívaná, naštvaná, na tom ve skutečnosti nezáleží. Ta holka prostě dospěje k závěru, že jediným východiskem je všechny zabít a utéct.“

Všichni bezděčně pohlédli ke smutným pozůstatkům Loly a Mannyho Baezových. Sestra stále objímala mrtvé tělo mladšího bratříčka.

Phil, otec čtyř dětí, si chraplavě odkašlal. D. D. pochopila.

„Každopádně,“ konstatovala tiše, „je klíčem k celé záhadě Roxanna Baezová. Až ji najdeme, získáme odpovědi na naše otázky. Vyhlaste výstrahu Dítě v ohrožení. Pak se připravte na blázinec. Z podobných případů média šílí!“

2

Jasné slunečné ráno, nádherný podzimní den. Jeden z těch dnů v Bostonu, kdy lidi posedávají na zahrádkách kaváren, jen tak se poflakují kolem řeky Charles nebo zbožně pozorují své děti, jak si hrají v parku.

Nikdy jsem neovládala umění lenošit, ani předtím, než se mi stalo… to, co se mi stalo. Radši jsem běhala. Hlavními třídami a vedlejšími uličkami jsem se propletla k řece Charles a běžeckým stezkám. Na rozdíl od ostatních běžců jsem nikdy nenosila sluchátka ani neposlouchala hudbu. Zvuk je jednou z prvních obranných linií. Kvílení pneumatik, když na křižovatce seskakujete z obrubníku. Zvuk těžkých kroků, které se k vám zezadu blíží příliš rychle, příliš cílevědomě.

Tu noc jsem sluchátka na uších neměla. Namísto toho mě ohlušovaly opilecké bláboly mého vlastního mozku.

Při sportu jsem vždycky nosila ledvinku. Lahev s vodou. Krém na opalování. Kapesní nožík. Energetickou tyčinku. Univerzální klíč k odemčení pout. A nakonec malý sprej s vlastnoručně namíchaným pepřovým roztokem. Ve státě Massachusetts je totiž prodej klasického pepřového spreje značky Mace evidovaný, a jelikož si potrpím na soukromí, vyvinula jsem vlastní vysoce účinný přípravek. Ne, strážníku, nemám u sebe Mace. Jak to myslíte, že útočník právě oslepl? Pane jo! Doufám, že jeho obhájce ex offo bude umět sepsat výpověď zadrženého v Braillově písmu.

Je možné, že vyznávám trochu černější humor než většina ostatních.

Ale zpátky k běhu. Zpátky k přemýšlení během nemyšlení, soustředění se na plesk-plesk-pleskání podrážek po běžecké stezce. Ruce prudce kmitají v rytmu s chodidly. Můj dech je pomalý, efektivní, vystačí mi na příští kopec, příští kilometr, příští cokoli.

Běhání bylo jednou z mála činností, které zklidňovaly můj paranoidní mozek a tlumily přemrštěnou ostražitost natolik, abych byla schopná alespoň zběžné sebereflexe. Kdo jsem, čtyři sta sedmdesát dva dní plus šest let poté?

Kdysi jsem bývala holka, která zbožňovala lišky. Vyrůstala jsem na mámině ekofarmě uprostřed mainské divočiny, běhala po jeleních stezkách, trhala sluncem prohřáté borůvky přímo z keříku a provokovala staršího bratra Darwina, který už tenkrát z duše nenáviděl všechno, co souviselo se životem na maloměstě, s výjimkou matky a mě.

Jenže pak jsem odjela na kolej do Bostonu. Mladá, naivní, s hlavou plnou velkoměstských snů a vůbec žádným konkrétním cílem. Vybrala jsem si vůbec hlavní studijní obor? Škola mi sloužila především jako záminka, abych vypadla z domu, dostala se pryč. Ne že bych snad neměla ráda mámu nebo farmu nebo liščata, která se rodila každé jaro, jenže mi bylo osmnáct, a když je vám osmnáct, tak přece nemůžete chtít to, co už máte. Musíte prahnout po tom, co se skrývá za vedlejšími dveřmi, ať už je to cokoli.

Pošetilé.

Byla jsem krásná. Máma má pořád fotky z té doby. Na každém snímku ze mě vyzařuje přírodní vitalita a zdraví, jaké si lidi obvykle spojují s Maine. Dlouhé rovné blond vlasy. Jasné šedé oči upřené přímo před sebe, koutky úst mírně zvednuté, jako bych se smála nějakému vtipu, který slyším jen já. Neměla jsem problém s někým se skamarádit, sehnat doprovod na ples nebo přežít některý z těch středoškolských rituálů, kvůli kterým méně krásné dívky hltají stránky Kingovy Carrie.

Byla jsem šťastná.

To mě vždycky nejvíc praští do očí, když se na ty fotky dívám dneska. Vidím holku, která může být vším, čím si zamane, může mít všechno, co chce. Vidím někoho, kdo je přirozeně, absolutně šťastný.

Nechápu, že si máma dokáže schovávat takové upomínky.

Ta holka totiž před sedmi a půl lety zmizela. Během jarních prázdnin tančila opilá na pláži na Floridě. O čtyři sta sedmdesát dva dní později dostala moje rodina zpátky mě.

Jedním z nejbizarnějších aspektů mého návratu domů bylo následné mediální šílenství. Skutečný svět byl dost matoucí i bez televizních produkčních, hollywoodských agentů a právníků specializovaných na zábavní průmysl, tábořících před máminým prahem. Každý z nich po mně chtěl okamžitá a výlučná práva. Každý přísahal, že on je ten jediný, kdo pravdivě zachytí můj příběh.

Následovaly finanční nabídky. Sumy, co vám změní život, miliony dolarů, které mohly být moje. Stačilo, abych se podělila o každičký sebemenší detail svého únosu pachatelem Jacobem Nessem, čím nechutnější, tím lépe.

Bylo to vážně nad moje chápání. Lidi opravdu chtějí číst děsivý popis všeho, co jsem si vytrpěla v rukou sériového násilníka a vraha? Chtějí přesně vědět, jaké to je, žít v bedně o velikosti rakve; jaké to je, když vás z ní vytáhnou a vy zjistíte, že to, co na vás čeká venku, je ještě stokrát horší?

„Takhle to brát nesmíte,“ řekl mi tenkrát ten první televizní produkční. „Nikdo se nechce vyžívat ve vašem utrpení. Tady jde o váš příběh. O vás. Jak jste to přežila. Jak jste to dokázala. Tohle naše diváky zajímá.“

Tenkrát jsem o tom nebyla přesvědčená a nejsem dodnes. Připomínalo mi to gladiátorské zápasy před mnoha staletími: na každého diváka, který se přišel do Kolosea podívat, jak vítězí gladiátor, připadal jeden, který chtěl vidět jeho porážku. Taková je prostě lidská povaha.

Nabízeli mi besedy v televizi. Vydání knihy. Filmová práva. Možná jsem měla sebrat prachy a utéct. Ale neudělala jsem to. Prostě… nemohla jsem. Naše rodina přišla o značnou část soukromí, když se mě zoufale snažili vypátrat. Nemohla jsem je připravit i o ten zbytek. Navíc se ukázalo, že patřím k těm, kteří předpokládají, že když už jsou teď doma v bezpečí, můžou všechno hodit za hlavu. Neohlížet se zpátky. Už nikdy nevyslovit Jacobovo jméno.

Po všechny ty minuty, hodiny a dny v zajetí jsem si slibovala, že pokud se mi povede odtud dostat, nebudu si už nikdy na nic stěžovat. Budu navždy šťastná. Nikdy nezapomenu, jaké to je, cítit na obličeji sluneční paprsky. Budu vzorná dcera, milující sestra. Nikdy už nebudu považovat život za samozřejmost.

Pokud se mi povede odtud dostat…

Vrátit se domů.

Přežít.

Kdo jsem, čtyři sta sedmdesát dva dní plus šest let poté?

Bratr odjel. Když jsem zmizela poprvé, založil facebookovou stránku Najděte Floru. Mimo jiné tam denně zveřejňoval fotky, střípky z rodinného života, aby mému zatím neodhalenému únosci připomněl, že jsem sestra, dcera, kamarádka, kterou někdo hořce postrádá. Po mém návratu jsme o tom spolu nikdy nemluvili. Nechtěla jsem ho traumatizovat. Nechtěl mě traumatizovat.

Darwin si ovšem ještě dřív než matka uvědomil pravdu: svým úsilím sice zachránil unesenou dívku, nikoli však sestru, kterou kdysi miloval. Odjel do Evropy na cestu za sebepoznáním. Občas jsem uvažovala, jestli denně běhá kolem Temže. Jestli to jsou jediné chvíle, kdy dokáže přemýšlet, jestli si taky nejčastěji klade otázku: Kdo jsem, kdo jsem, kdo jsem?

Schody. Na-ho-ru, na-ho-ru na most přes řeku Charles. Milovala jsem rytmické ra-ta-ta tenisek na kovových schodech. Rychle, ať mě nic nedožene. Ani mé vlastní vířící myšlenky.

Loni jsem udělala něco, co jsem sama od sebe nečekala: zachránila jsem dívku. Další unesenou vysokoškolačku. Média se vrátila jako mávnutím kouzelného proutku. Jenže teď nechtěli jen příběh o Jacobu Nessovi a těch čtyřech stech sedmdesáti dvou dnech, o nichž jsem nikdy nemluvila; teď chtěli příběh o mně. O Floře bojovnici. O Floře, která se z oběti změnila ve mstitele.

Žadonili a vyhrožovali a naléhali a prosili.

Nereagovala jsem. Možná se mi jen nechtělo mluvit. Nebo jsem spíš pořád nenáviděla novináře.

Jenže co dál?

Kdysi dávno jsem uvažovala, že se zkusím vrátit do školy. Vyberu si povolání, nastoupím do práce, stanu se zase normálním člověkem. Jenže kvůli posttraumatické stresové poruše mi dodnes dělají potíže davy lidí, místnosti s nedostatkem únikových cest a, jak jinak, neschopnost se soustředit.

Nemluvě o tom, že většinu dní si prostě nepřipadám normální.

Někteří to zvládnou. Četla jsem jejich příběhy. Zkoumala je, analyzovala, rozkládala na prvočinitele.

Člověk může být traumatizovaný, a přesto dokáže posbírat úlomky vlastního života.

Jenže pak jsou tady ti ostatní, lidi jako já. Kteří sice přežili, ale na záchranu si museli počkat příliš dlouho a mezitím toho spoustu poztráceli.

Moje silné stránky? Otevírání zámků bez klíče, sebeobrana, vyhodnocení hrozeb a docela vtipné zbraně, které se dají zhotovit z věcí nalezených v odpadcích. Nemluvě o podomácku vyrobených směsích à la pepřový sprej Mace. A běhání. Strašně ráda běhám. Ráno, v poledne, večer. Udělala bych cokoli, jen abych umlčela myšlenky v hlavě, ale také abych cítila na obličeji vítr, déšť, sníh.

Ne-jsem-v-bed-ně, ne-jsem-v-bed-ně, ne-jsem-v-bed-ně. Tak zněly mé kroky, když jsem dusala přes most do Cambridge. Nejsem v bedně.

Kdo jsem?

Ta, co přežila.

Můj specialista na jednání s oběťmi u FBI, Samuel Keynes, mi to zdůraznil hned při našem prvním setkání. Přežila jsem! Tenkrát to znělo dobře. Přesvědčivě. Jednoznačně. Kdysi jsem byla oběť. Teď jsem ta, co přežila. Ta, co běhá jako gepard a má ledvinku nacpanou spoustou užitečných věcí, díky nimž se už nikdy nestane obětí.

Jenže dokonce i teď, když jsem zvyšovala tempo a závěrečným sprintem se blížila ke konci mostu, jsem pořád slyšela ty další myšlenky, které se s tím pojily.

Přežít ještě neznamená být silná. Znamená to být osamělá. Naprosto a totálně osamělá. Znát věci, které ostatní nemají vědět. Uchovávat si vzpomínky, které bych nejradši zapomněla, ale přesto je nedokážu vypudit z hlavy.

A výčitky svědomí. Kvůli tolika věcem. Všechna ta kdyby.

Byla jednou jedna hezká holka tančící na pláži…

A já už se k ní nikdy nemůžu vrátit.

Konec mostu. Přidej, přidej, přidej. Hruď se mi vzdouvala, srdce bušilo, přidej…

Kdo jsem, kdo jsem, kdo jsem?

Proletěla jsem pomyslnou cílovou čárou a seběhla z mostu do Cambridge. Zastavila jsem se. Předklonila. Rychle jsem se třikrát zhluboka nadechla a opět se dala do pohybu, abych nedostala křeče. Teď mě čekala asi kilometrová cesta zpátky do mého jednopokojového bytečku za sedmi zámky, který mi moji postarší domácí laskavě přenechali za nájem hluboko pod tržní cenou. Sledovali můj případ ve zprávách, jak mi řekli při prvním setkání. Neměli přitom v očích záblesk šmírácké zvědavosti, ale upřímný soucit. Neexistovalo mnoho lidí, kterým bych věřila, ale zjistila jsem, že na ně se můžu stoprocentně spolehnout.

Momentálně jsem se učila soustředit se na světlé zítřky. Přes veškerou snahu se mi nakonec povedlo zpytlíkovat jakousi nápodobu života. Pracovala jsem v pizzerii. Dokonce jsem si našla něco jako přátele. Rodící se skupinu dalších přeživších. Někteří si mě našli v období po záchraně Stacey Summersové, jiné jsem vyhledala sama. Všichni jsme měli jedno společné: kdysi jsme přežili. Teď jsme chtěli zase žít.

Což byla možná část odpovědi, kterou jsem ještě stále hledala.

Nebyla jsem vzorná dcera. Zbyl ze mě pouhý stín někdejší sestry. Dodnes se nedokážu uvolnit, když mě máma obejme, nedokážu prospat celou noc ani vyrazit z domu bez nejméně půltuctu sebeobranných prostředků.

Ale pro některé lidi…

Jestliže se vám život obrátil vzhůru nohama. Jestliže došlo k nejhoršímu a predátor vás má na mušce…

Tak potom jsem ta holka, kterou chcete mít na své straně.

Jsem ta, která přesně ví, čím si procházíte, a nikdy to nevzdá, dokud se zase nevrátíte domů.

3

D. D. měla spoustu práce a všechno to spěchalo. Nejdřív vytáhla mobil a zatelefonovala svému šéfovi, zástupci velitele oddělení vražd Calu Horganovi. Zrekapitulovala mu celou situaci.

„Potřebujeme vyhlásit výstrahu Dítě v ohrožení. Uplynulo už devadesát minut od chvíle, co zazněly výstřely, a po šestnáctileté dceři Roxanně Baezové ani po psech pořád ani vidu ani slechu.“

„Psech?“ zeptal se Horgan.

„Dva bretaňští ohaři, oba slepí. Slyší na jména Blaze a Rosie. Měli bychom dát jejich popis novinářům. Někteří lidé se možná nebudou chtít zaplést do případu pohřešované puberťačky. Když ale půjde o dva staré psy…“

„Jsou očipovaní?“ chtěl vědět Horgan.

„Nevíme. Detektiv Manleyová právě kontroluje výpisy kreditních karet a pátrá po platbách místním veterinářům. Pokud něco objeví, vyptá se příslušného doktora na jejich identifikační čipy, temperament, míru postižení. Jestli ta holka utekla z domu, je možné, že si psy vzala s sebou. Bylo by pak snazší je vypátrat. Zvířata ale také mohla vylekat střelba a teď se schovávají někde pod cizí verandou.“

„Co sousedé?“

„Pochůzkáři pročesávají okolí v okruhu jednoho kilometru a pátrají po stopách té holky a psů. Detektivové chodí od dveří ke dveřím, dožadují se okamžitého vstupu a zaznamenávají si všechny, které bude potřeba prověřit důkladněji.“

„Zvládnete to následné prověřování sami?“

„S největší pravděpodobností.“

„Už jste se spojila s Laskinem?“ změnil Horgan téma. Chip Laskin měl u bostonské policie na starosti styk s médii a dnes ho čekal perný den.

„Hned mu zavolám,“ ujistila ho D. D. „Phil okamžitě po příjezdu na místo vyhlásil stav pohotovosti a poskytl místním médiím popis pohřešované nezletilé. Potřebujeme, aby Chip předal fotografii té dívky a psů celostátním a celonárodním kanálům a také ji umístil na internet.“

V posledních letech se bostonský policejní sbor připojil ke zbytku světa a začal využívat sociální sítě. Facebookovou stránku, profil na Twitteru, svůj vlastní zpravodajský portál BPDNews.com. Kupodivu to fungovalo. Stačilo zveřejnit zrnitý černobílý záznam bezpečnostní kamery zachycující vloupání a během třiceti minut přišly tři až čtyři tipy se jménem podezřelého. Proč posílat vyšetřovatele, aby klepali sousedům na dveře, když může důstojník pro styk s médii dodat stejnou informaci každému občanovi přímo domů do obýváku za zlomek času a s minimálním úsilím? D. D. měla pocit, že k RoboCopovi už jim chybí jen krůček.

Ten den však ještě nenastal, a tak měla zatím svou práci jistou.

„V domě jsme zajistili dva počítače a čtyři mobilní telefony. Phil právě jedná s Facebookem a žádá o přístup k matčinu účtu. Potom se spojí s Applem.“

Facebook v naléhavých případech umožňoval policii přístup na stránku soukromé osoby, pokud firma obdržela podepsané místopřísežné prohlášení, že do čtyřiadvaceti hodin bude dodáno soudní povolení. To se v dnešní době náramně hodilo, jelikož je od motivu či dokonce podezřelého z vraždy často dělil jen jeden facebookový příspěvek.

S Applem ale bylo všechno na delší lokte. Místní mobilní operátor jim sice mohl poskytnout textové zprávy a obsah hlasových schránek telefonů rodinných příslušníků, nikoli však iMessages, tedy zprávy zaslané mezi zařízeními značky Apple. Vzhledem k tomu, kolik lidí vlastní iPhony, mohlo chybět značné množství zpráv. Prozíraví detektivové už věděli, že pokud potřebují informace od firmy Apple, musí začít vyřizovat formality co nejdřív, zvlášť v situacích, kdy záleží na každé hodině, jako v případě pohřešovaného dítěte.

„Nějací příbuzní, všeteční sousedé?“ vyptával se Horgan.

„Pracujeme na tom. Jakmile detektiv Manleyová skončí s těmi veterináři, spojí se s Roxanninou školou. Při troše štěstí se nám povede z Philova průzkumu příspěvků na sociálních sítích a Carolina kontaktu se školou vyselektovat opakující se jména – okruh Roxanniných známých. Ty pak prověříme.“

„Nezapomeňte na nepřátele,“ radil Horgan. „Kamarádi se vzájemně kryjou, zatímco drbna ze Snapchatu vám vyslepičí všechnu utajovanou špínu. Přesně takové informace my potřebujeme.“

„Jasně, kamarádi, nekamarádi, chápu.“

„Bratranci a sestřenice,“ pokračoval. „Především podobného věku. Tety a strýcové můžou mít tendenci krýt své sourozence. Bratranci a sestřenice nemají tolik skrupulí.“

„No prosím, nikdy by mě nenapadlo, jak budu nakonec ráda, že bratrance ani sestřenice nemám.“

„Rodinné prostředí?“

„Matka Juanita pracovala jako zdravotní sestra, v minulosti měla problémy s alkoholem. Její partner Charlie byl místní stavební podnikatel. Nikdy nedostal ani pokutu za rychlou jízdu. Nic nenasvědčuje tomu, že by bral drogy nebo vedl rizikový životní styl. Já nevím. V tuhle chvíli… připadají mi prostě jako rodina. Ona má děti, on psy. Tvrdě makají a doufají v lepší zítřky.“

„Všechny rodiny mají tajemství,“ informoval ji Horgan. „Proto taky vyděláváme těžké prachy.“

„Počkat, vy vyděláváte těžké prachy? Protože když jsem se naposled dívala na výplatní pásku…“

S Horganem pak ještě doladili poslední detaily. Ohledně pátrací jednotky, která bude nyní sestavena. Ohledně horké linky, kterou budou muset zřídit kvůli záplavě telefonátů po vyhlášení výstrahy Dítě v ohrožení. Ohledně tiskové konference, kterou Horgan uspořádá společně s důstojníkem pro styk s médii Chipem Laskinem, protože D. D. si na to čas rozhodně udělat nemůže. Ohledně nutnosti dalších posil. Ohledně zřízení týmu prověřujícího hromadnou dopravu, vzhledem k počtu autobusových linek a stanic metra v pěší vzdálenosti od domu Boydových-Baezových. Ohledně dalších detektivů, kteří se obrátí na místní firmy a okolní domy se žádostí o případný záznam bezpečnostní kamery. Kdyby se jim povedlo zachytit Roxannu Baezovou, jak prochází se psy kolem bankomatu, utíká před cizím chlapem přes ulici nebo se chichotá v hloučku kamarádek na zastávce autobusu…

Spousta možných stop a vodítek, spousta vyšetřovacích verzí, které v oblasti tak hustě osídlené jako Brighton stojí za prozkoumání. D. D. nepotřebovala další nápady, jak vypátrat pohřešovanou nezletilou dívku. Potřebovala, aby měl den víc hodin.

D. D. ukončila hovor. Vrátila se k práci.

První zvrat přišel hned za pár minut, ale jiný, než by si D. D. přála.

„Manny! Můj syn, můj syn! Manny, kde je Manny! Co se stalo s mým synáčkem! Maaaannny! “

D. D. dorazila ke vstupním dveřím právě ve chvíli, kdy se mohutný muž s tmavými vlasy a hrozivou jizvou na levé tváři prořítil kolem dvou policistů, kteří mu šli naproti, a napálil to do strážníka s evidenčním spisem v ruce. Oba se svalili na zem a policisté se jim rozběhli na pomoc.

Další řev, povyk a volání sousedů. „Hectore, uklidni se!“

„Nechte ho!“

„Hej, to je Mannyho táta. Pusťte ho. Chce jenom vědět, co je s jeho děckem.“

D. D. se vmísila do potyčky. Sice nebyla žádná vazba, protože díky rychlému metabolismu byla za dobrých časů šlachovitá a za zlých vychrtlá, ale byla matka. Ze zkušenosti věděla, že každý, dokonce i mohutný surovec, je už od malička naučený poslouchat maminku.

Popadla hromotluka za paži a vytáhla ho z klubka těl. „Vy! Jak se jmenujete, pane?“

„Manny!“ ječel a oči mu stále divoce plály. „Můj syn! Volala mi paní Sanchezová. Prej se tu střílelo. Říkala, že jsou mrtví. Manny!“

„Jméno, pane. Jak se jmenujete?“

„Hector Alvalos!“ zvolal jeden ze sousedů a hromotluk horečně přikyvoval.

„Vy jste Mannyho otec? Znal jste Juanitu Baezovou?“

„Můj syn!“

„Dobře, dobře. Pojďme někam, kde je větší klid, ať si můžeme promluvit.“

D. D. kývla na strážníka s evidenčním spisem, který se mezitím zvedl na nohy a teď si oprašoval uniformu. Ostražitě sledoval Hectora Alvalose, ale zdálo se, že to přežil bez úhony. Za daných okolností by měl plné právo podat na muže oznámení. Strážník však jen pokynul hlavou k zadní části parcely, kde bude mít D. D. největší šanci najít klidné místo bez čumilů a uspěchaných kriminalistických techniků.

D. D. Hectora pevně držela za svalnatou paži a vedla ho dozadu za dům. Cítila, jak hromotluk stahuje ramena, aby se vešel do úzkého průchodu mezi baráčkem a jeho impozantním sousedem. Zastavila se na miniaturní zahrádce a poprvé si všimla vyvýšeného záhonu, teď na konci podzimu zarostlého seschlými pozůstatky bylinek a rajčat. Phil už čekal na verandě u dvou plechových misek pro psy.

„Zopakujte své jméno,“ nařídila D. D. pevně. Hector už vypadal klidněji a zhluboka dýchal, zatímco Phil připravoval nahrávací zařízení.

„Hector Alvalos,“ zamumlal.

„Jaký je váš vztah k rodině Baezových?“

„Juanita a já jsme spolu kdysi žili. Manny je můj syn.“

„Vezměte to od začátku, pane Alvalosi. Povězte nám všechno.“

Ukázalo se, že Hector je barman. S Juanitou se seznámil před deseti lety v místní putyce. Párkrát si spolu vyšli, a když Juanita zjistila, že čeká dítě, sestěhovali se. Jejich vztah byl od samého počátku bouřlivý. Rodina, už brzy pětičlenná, se vtěsnala do malého dvoupokojového bytu s kuchyňským koutem. Děvčata spala v obýváku. Juanita ve vysokém stupni těhotenství se nacpala k Hectorovi do mrňavé ložnice.

Juanita s Hectorem měli italskou domácnost. Jejich největším koníčkem byla tequila. To vedlo k hádkám a slzám, po nichž následovaly další hádky a další slzy.

„Oba jsme moc pili,“ pronesl Hector ztěžka. „To nebylo dobrý. Teď už to vím.“

„Co se stalo?“ zeptala se D. D.

Hromotluk pokrčil rameny. Měl na sobě rozepnutou košili z červeně károvaného flanelu, pod ní flekaté modré triko a džíny. D. D. připadalo, že zrovna vylezl z postele. A možná i vylezl, pokud ještě pořád po nocích pracoval jako barman.

„Narodil se Manny. V bytě nás přibylo. Nevyspali jsme se. Juanita… byla furt naštvaná. Nic jsem nikdy neudělal dobře. Tak jsem víc pracoval. Víc pil. Potom před pěti lety… Už jsem to nemohl vydržet. Hrozně jsme se pohádali. Juanita ječela. Děcka ječely. Já… Praštil jsem do zdi. Prorazil jsem ji pěstí.“ Hector si promasíroval klouby, jako by ho stále bolely. „Věděl jsem, že jsem to přehnal. Viděl jsem to ve tváři svýho kluka. Měl ze mě strach. Zdekoval jsem se. Prostě jsem seběhl po schodech a utíkal pryč.“

D. D. čekala.

„Pozdějc jsem se doslechl… Juanita to špatně nesla. Víc pila. Došlo k nějakýmu výstupu. Zavolali sociálku, ale nevím přesně, co se stalo. Já jsem odjel z města a Manny si toho moc nepamatuje. Jenže Juanitě pak sebrali děcka. Musela jít na soudem nařízenou terapii a přihlásit se k Anonymním alkoholikům. Pak dostala děti zpátky –“

„Sebrali jí děti,“ přerušila ho D. D.

„Jo. Juanita mi dává za vinu ten alkohol, všechny svý tehdejší problémy. To není fér. Chlastala dávno předtím, než se se mnou seznámila. Ale dohromady… byli jsme tak loco. Je nám líp, když jsme každej zvlášť. Juanita přestala pít, každej tejden chodí k Anonymním alkoholikům. Aspoň Manny to říká. A já, já jsem taky za minulostí udělal tlustou čáru. Kvůli Mannymu. Je to můj kluk. Každou neděli si ho vyzvedávám a něco spolu podnikáme. Juanita a já, víte, my v sobě asi máme ďábla. Ale Manny… ten je skvělej. Po všech stránkách. Perfecto. “

D. D. přikývla. Stále držela ruku na Hectorově paži. Povolila stisk, ale nespouštěla oči z jeho obličeje a klidným hlasem pokračovala ve vyptávání.

„Říkáte, že když jste se s Juanitou seznámil, byla alkoholička. Teď už ale abstinuje?“

„Jo.“

„A co ten její nový chlapík, Charlie Boyd?“

„Hmm, seznámili se asi před rokem? Juanita je zdravotní sestra na poliklinice St. Elizabeth’s. Charliemu tam zašívali ránu. Pořezal se v práci.“

„Dělá ve stavebnictví?“

„Ano.“

„Jaký máte vztah? Vycházíte spolu?“

Hector pokrčil rameny. „Manny má Charlieho rád. Pomáhá mu na baráku. Dávají to tady spolu do kupy, kluk se aspoň něco přiučí. To se mi líbí. Třeba bude z Mannyho řemeslník. Lepší prachy než barman.“

„Zdá se, že Charlie tráví s vaším synem spoustu času.“

Hector ztuhl, ale neskočil jí na špek. „Charlie mě nemá rád. Jak už jsem říkal, Juanita tvrdí, že to já můžu za její pití, a Charlie jí věří. Já jsem se na něj ale poptal. Taky to není žádnej svatoušek. Jednu dobu byl velkej pivař. Manny ale říká, že teď je všechno v cajku. Charlie přestal pít kvůli Juanitě, dokonce s ní občas chodí na setkání Anonymních alkoholiků. Všechno je klidnější. Juanita… šťastnější. To je dobře. Kdysi jsem Juanitu miloval. Je to matka mýho syna. Chci, aby byla šťastná.“

„A děvčata?“ zeptala se D. D. „Roxanna s Lolou? Kdo jsou jejich otcové?“

„To nevím. Juanita o nich nikdy nemluvila.“

„Mají stejného otce? Nebo dva různé?“

„Dva různý. Ale k děckám se žádnej nehlásí. Jak jsem říkal, Juanita byla alkoholička, ještě než mě potkala.“

„Co nám můžete říct o těch dívkách? Vycházely spolu? Měly rády Mannyho?“

„Roxanna a Lola? No samozřejmě! Manny je jejich mladší bráška. Zbožňujou ho. Možná ho i trochu rozmazlujou. Nakonec není tak špatný, že se Juanita nastěhovala k Charliemu. Jinak by chudák Manny vyrůstal mezi samýma ženskýma.“

„Roxanně je šestnáct. Je hezká?“

Hector pokrčil rameny. „Jistě,“ řekl způsobem, který D. D. vyhodnotila jako snahu být zdvořilý. „Ale, totiž, možná ne tolik jako její matka a sestra. Juanita, muy guapa ! A Lola… jablko nepadlo daleko od stromu. Jsou s ní problémy.“

Jinak řečeno, pomyslela si D. D., Roxanna je ošklivé káčátko rodiny. Zajímavé. „Je na kluky?“

„Roxanna? Kdepak! Roxy je tichá, stydlivá. Hodně čte, bere studium vážně. Když jsme ještě byli s Juanitou spolu… Roxy oba sourozence krmila, oblíkala, vodila je do školy, kde byla i školka pro Mannyho. Moc hezky se o ně starala.“

„Takže Roxy je zodpovědná?“

„Jo.“

„Přivydělává si někde?“

„Pochybuju.“

„Má s těmi psy dobrý vztah? Chodí je venčit?“

„Blaze a Rosie? Manny ty psy zbožňuje! Charlie je zachránil od nějakýho chovatele. Děcka si dřív než Charlieho zamilovaly jeho psy. Roxy s Mannym s nima často chodili na procházku společně. Manny říká, že jsou hrozně hodní. Jako štěňata nesměli ven, takže teď se rádi vyhřívají na sluníčku vzadu na verandě. Venku jdou vedle vás, nikdo by nepoznal, že jsou slepí.“

„Ti psi tráví většinu času venku?“

„Za dobrýho počasí jo.“

D. D. zvedla oči k jasně modré obloze a usoudila, že dnešek podmínky splňuje.

„A Lola?“ zeptala se.

Hector zaváhal. „Hmm. Lola je hodně hezká. Až moc hezká na třináctiletou. A divoká jako její matka. Učení nebere vážně. A líbí se jí kluci. Manny povídal, že se s Juanitou hádají. V jednom kuse. Poslední dobou to s ní není snadný.“

„Nezmínil se Manny o nějakém konkrétním klukovi, kvůli kterému se matka se sestrou hádaly?“

„Mannymu je devět. O svý třináctiletý ségře si myslí, že je potřeštěný trdlo, ale víc si jí nevšímá.“

„Má ale rád svoje sestry a ony jeho?“

Hector se usmál. Celá tvář mu zjihla a klikatá jizva na líci už nevypadala tak hrozivě, spíš jako válečný šrám. D. D. krvácelo srdce při pomyšlení na to, co mu bude muset vzápětí oznámit.

„Ty holky by pro Mannyho udělaly všecko. A on je má taky rád. Je to zlatíčko, moc hodnej. Ne jako já. Můžu ho teď vidět? Svýho synka?“

„Bohužel, pane Alvalosi…“

„Je v nemocnici?“

„Bohužel, pane Alvalosi…“

Už to nemusela dopovědět. Poznal to. Z reakcí sousedů, podle policejní pásky i detektivů, kteří ho nechtěli pustit dovnitř.

Nebo to možná rodič pozná vždycky. Vycítí to, jako když žárovka najednou zabliká a zhasne.

Hectorovi se podlomila kolena. Sesunul se k zemi se seržantčinou rukou stále na rameni. Nechala ji tam, zatímco mohutný muž svěsil hlavu a brečel.

4

Po ranním běhu jsem si dopřála sprchu – nekonečnou – a hodila na sebe staré šedivé tepláky a pomačkané bílé triko s logem mé oblíbené tělocvičny na kickbox. Vešla jsem do mrňavé kuchyňky, zastavila se, civěla a snažila se identifikovat něco k snědku. Moje matka mívala v obdobích stresu nutkavou potřebu péct. Naše společné chvíle byly dodnes rozpačité. Ona s úzkostí pátrala v mém obličeji po čerstvých modřinách a oděrkách. Já jsem se snažila předstírat, že jsem se ve tři ráno rozhodně nepotloukala po ulicích Bostonu ve snaze upustit páru provokováním násilníků a vyvoláváním rvaček. Když ale máma přijela z farmy v Maine, aspoň mi přivezla jídlo a další napekla během svého pobytu tady.

Soudě podle stavu lednice mě už nějakou dobu nenavštívila. Měla bych s tím něco dělat. Zvednout telefon. Vyvinout snahu. Být dcerou, jakou si zaslouží.

S matkou jsme měly jedno společné: výčitky svědomí. Ona si vyčítala, že mě unesli, i když to stěží byla její vina. Já jsem si vyčítala, že ona si kvůli mému únosu prožila čtyři sta sedmdesát dva dní pekla, i když to stěží byla moje vina. Jacob Ness. To on za to mohl. Oběma nám ublížil. A my jsme ho z hloubi duše nenáviděly. To byl ten skutečný problém. Obě jsme na něj potřebovaly zapomenout. Samuel mi to neustále opakoval. S traumatem se definitivně vyrovnám až tehdy, když dokážu prožít hodinu, den, týden bez toho, abych si vůbec vzpomněla na Jacobovo jméno.

Zatím se mi to nepovedlo.

Jídlo jsem vzdala a namísto toho si nalila obří hrnek kafe. Pak jsem přešla ten metr z kuchyně do obýváku, kde jsem se uvelebila na gauči s notebookem na kolenou a kotlem kávy po ruce. Velkými okny mého bytu v prvním patře proudilo dovnitř světlo. Okna jsem měla neustále zastřená lehkou průsvitnou záclonou, abych si uprostřed města zachovala aspoň jakéstakés soukromí a přitom umožnila slunečním paprskům pronikat do pokoje. Snad nemusím zdůrazňovat, že malé tmavé prostory mi ještě pořád nedělají dobře.

Takové jasné, slunečné sobotní ráno. Normální lidé v tak krásný den určitě podnikají spoustu věcí. Zatímco já…

Zapnula jsem počítač. Dala jsem se do práce. Sice jsem svůj příběh nikdy neprodala žádnému z produkčních ani agentů, co mi bušili na dveře, poslední dobou jsem ho ale začala sdílet. Po malých kouscích jsem se s ním svěřovala vybrané skupince spřízněných duší, které stejně jako já přežily a snažily se najít svou cestu.

Před rokem jsem zřídila soukromou chatovací místnost, kde jsme se mohly setkávat. Někdy si jen vylít srdce nebo se vzájemně podpořit, když jsme měly obzvlášť špatný den. Občas jsme tam však také sdílely podrobnější příspěvky o tom, co jsme zažily.

Netušila jsem, co se z toho vyvrbí. Z těch mých pokusů někomu radit. Z faktu, že jsem konečně začala přetavovat alespoň malé kousky svého příběhu do slov. A přesto…

S těmihle ženami jsem dokázala mluvit. Tyhle zachráněné oběti mě chápaly.

A skutečně mi pomáhaly něco změnit.

Zhluboka jsem se nadechla a začala psát:

Můj specialista na jednání s oběťmi u FBI, Samuel, tvrdí, že tajemstvím úspěchu není si vsugerovat, že svět je bezpečný. Ani snažit se přesvědčit sama sebe, že není čeho se bát. Svět je nebezpečný až běda a všichni bychom měli mít trochu strach. Protilátkou vůči úzkosti je síla. Je důležité si připomínat, že v první řadě jsem přežila. Že jsem udělala správná rozhodnutí, podnikla ty pravé kroky – i kdyby to ve skutečnosti znamenalo, že jsem neudělala nic. Přežila jsem. A nikdo, dokonce ani mrtvý, a přitom stále svým způsobem přítomný Jacob Ness mi to nemůže vzít.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hledej mě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.