Současné otázky 57.

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2018

ISBN 978-80-7412-287-3 (tištěná kniha 2018)

ISBN 978-80-7412-390-0 (epub 2020)

ISBN 978-80-7412-391-7 (mobi 2020)

ISBN 978-80-7412-392-4 (pdf 2020)

Z italského originálu

La devozione alla Madre di Dio nelle Chiese orientali

přeložila Anna Lexmaulová

Odpovědný redaktor Pavel Ambros

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 478. publikaci

Olomouc 2020

Cena 70 Kč (včetně DPH)

Tomáš Špidlík

Mariánská úcta v tradici křesťanského Východu

Bez ustání přednáší chválu tvé slávy

Blahoslavený, jenž se za úsvitu odebírá za tebou

a tluče na bránu tvého paláce.

Blahoslavený, na němž spočívá mocná síla tvé lásky

a bez ustání přednáší chválu tvé slávy.

Blahoslavený ten, kdo od svých rtů nikdy nevzdaluje tvé jméno

a jehož jazyk nepřestává oslavovat tvou velebnost.

Úryvek, pocházející ze spisu Mariina harfa, z etiopské básně Blahoslavenství, kterou na přání krále Zara Jakuba v 15. století složil Jiří Arménský[1], nám poslouží jako příklad krásy mariánské úcty, která je na Východě tak rozšířená. Spíše než tuto úctu obhájit je třeba ji vyložit. Často se klade otázka, čím to je, že se mariánská úcta na Východě tak široce rozvinula? Byla to snad „méně racionalistická“ mentalita východních národů, která upřednostnila to, co více mluví k srdci? Nebo to byly dějinné okolnosti, které v době po ikonoklasmu napomohly rozvinout úctu ke svatým? Nezapomínejme však na to, že konkrétní formy zbožnosti téměř vždy odpovídají vůdčímu rysu dané spirituality. Následující text se tedy přidrží tohoto postupu: naznačíme hlavní charakteristiky východní spirituality, jak se obecně uznávají, a povšimneme si, jak se zrcadlí v mariánské úctě.[2]

1 CERULLI, E., La letteratura etiopica. L’Oriente cristiano nell’unità delle sue tradizioni, Sansoni – Accademia, Firenze – Milano 1968, s. 114.

2 Srv. ŠPIDLÍK, T., La pietà mariana nella Chiesa orientale, in ANCILLI, E. (ed.), Maria, mistero di grazia, Pontificio Istituto di Spiritualità del Teresianum, Roma 1974, s. 270–286.

Ontologická svatost a boholidská spolupráce

Nejdůležitějším rysem východní spirituality je podle Pavla Evdokimova ontologická svatost.[3] Křesťanská dokonalost se nemůže zredukovat na morální či právní koncepty, ale spočívá v přítomnosti Ducha Svatého. Podle známé definice svatého Ireneje se duchovní člověk skládá ze tří konstitutivních prvků: těla, duše a Ducha.[4]

Právě přítomnost Ducha Svatého však předkládá obtíž: Není snad pro lidskou duši venkovním vlivem? Tak si to představovali falešní charismatici, zvaní messaliáni.[5] Proti nim učení církevních otců jasně stanovuje, že přítomnost Ducha v nás pochází od Boha, a proto Duch Svatý nezůstává vně, ale naopak vstupuje do srdce člověka, podobně „jako ve zdravém oku je schopnost vidět“ nebo „dar umění v umělci“, jak říká svatý Bazil.[6]

Duchovní život tedy spočívá v tom, že člověk a Duch Svatý tvoří společný princip spolupráce. Evdokimov píše: „Duch Svatý osobně sestupuje a aktivně působí v naší přirozenosti, stává se vnitřní skutečností lidské přirozenosti.“[7] Tak už svatý Jan Zlatoústý definoval duchovního člověka jako plného „energie Ducha“.[8]

Není pochyb, že klasickým příkladem duchovního života nahlíženého v tomto ontologickém rozměru je tajemství Božího mateřství, první a základní mariánské dogma. Duch Svatý přichází k Marii zvenčí, ale hned ji přetváří: ona „má mysl naplněnou Duchem Svatým“.[9] V jedné řecké homilii na svátek Zvěstování, která se připisuje Proklovi nebo Chrysippovi Kappadockému, čteme, že anděl přišel k Marii s pozdravem „Zdrávas, plná milosti!“ „Sotva byla tato slova vyřčena, tím, že byla slyšena, Duch Svatý vstoupil do neporušeného chrámu Panny, její mysl a všecky údy byly posvěceny.“[10]

Efezský koncil (431) definoval titul Bohorodička (Theotokos; Θεοτόκος). Tím dal nový popud k mariánské úctě na celém světě, ve stavbě chrámů, v liturgii, homiliích, mariánské poezii. A přesto hlavním tématem koncilu byla jednota Krista ve dvou přirozenostech. Diskuze byly obtížné a k definitivní formulaci dogmatu se došlo až později v Chalcedonu. Jediným úspěšným výsledkem Efezu byla definice Božího mateřství. Kristus je jeden ve svém původu z Boha a z lidí.

Svatý Lev Veliký hned pochopil velkou důležitost tohoto dogmatu pro křesťanský život, když stanovil analogii mezi narozením Spasitele a zrozením křesťana, mezi mateřstvím Marie a duchovním mateřstvím církve.[11]

Celá křesťanská dokonalost je boholidská. Evdokimov píše: „Slova z Kréda – Počal se z Ducha Svatého, narodil se z Marie Panny – znamenají pro církevní otce tajemství druhého zrození každého věřícího z víry a z Ducha Svatého. Víra každého věřícího má svůj kořen v úkonu Panny Marie, který má univerzální význam, v jejím Fiat. Svatý Jan Zlatoústý nazývá Zvěstování kořenem všech svátků, protože zahajuje novou epochu. Dějiny spásy tedy vyrůstají ze svého mariologického kořene a mariologie se tak ukazuje jako organická část kristologie. Stvořitelovu Fiat odpovídá Fiat jeho tvora.[12]

3 EVDOKIMOV, P., La novità dello Spirito, Ancora, Milano 1979, s. 7.

4 Srv. IRENEJ Z LYONU, Adversus haereses 5,9,1–12, in PG 7,1144–1145; HARVEY, W.W. (ed.), Sancti Irenaei episcopi Lugdunensis Libros quinque adversus haereses, II, Typis Academicis, Cantabrigiae 1857, s. 342–343; srv. ŠPIDLÍK, T., La Spiritualité de l’Orient Chrétien. Manuel systématique, OCA 206, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1969, s. 30; česky Spiritualita křesťanského Východu. Systematická příručka, Refugium, Velehrad 2002, s. 46.

5 HAUSHERR, I., L’erreur fondamentale et la logique du messalianisme, in OCP, 1 (1935), s. 169n; Études de spiritualité orientale, OCA 183, Pontificium Institutum Orientalium Studiorum, Roma 1969, s. 68n.

6 BAZIL VELIKÝ, De Spiritu Sancto, 26, in PG 32,180; francouzsky Sur le Saint-Esprit, SC 17, Cerf, Paris 1947, s. 226.

7 EVDOKIMOV, P., L’Esprit Saint et l’Église d’après la tradition liturgique, in L’Esprit Saint et l’Église, l’avenir de l’œcuménisme, Fayard, Paris 1969, s. 98.

8 JAN ZLATOÚSTÝ, Homiliae de prophetiarum obscuritate, 2,5, in PG 56,183a.

9 CYRIL ALEXANDRIJSKÝ, In Aggaeum prophetam, 2,21–23 (XIX), in PG 71,1060c.

10 ŘEHOŘ DIVOTVŮRCE, Homiliae quatuor. II. In Annuntiatione sanctae Virginis Mariae, in PG 10,1164b.

11 LEV VELIKÝ, Sermo, 26,2, in CHAVASSE, A. (ed.), Sancti Leonis Magni romani pontificis tractatus septem et nonaginta, I, CCL 138, Brepols, Turnholti 1973, s. 126.

12 Srv. EVDOKIMOV, P., L’Orthodoxie, Delachaux et Niestlé, Neuchâtel – Paris 1959, s. 150.

Antropologická spiritualita

Z toho, že Bůh se narodil z člověka, z ženy, plyne, že dokonalé zjevení Boha musíme hledat v člověku. Řekové, píše V. Monod, hledali Boha v kosmu, v uspořádání přírody, židé naopak v historii vlastního národa.[13] Ale už ve Starém zákoně se důraz stále více posouvá od kolektivity k jednotlivci. Myšlení církevních otců se nezřídka inspiruje známým nápisem na delfském chrámě: Γνῶθι σεαυτόν – Poznej sám sebe![14] Svatý Bazil si jej přeje nahradit textem biblickým, když píše homilii na úryvek: Dávej pozor sám na sebe! (srv. Dt 15,9).[15]

Tato pozornost na sebe, na člověka, se stala pro východní spiritualitu charakteristickou. Zdá se to snad zvláštní, ale i ti autoři Východu, kteří žádným způsobem nechtěli mísit křesťanskou nauku s filosofií, se přesto často odkazují na problémy antropologie. „Existuje křesťanská antropologie,“ píše V. Losskij, „u otců prvních osmi století a také později v Byzanci a na Západě. Teologické myšlení je založeno na zjevení osobního Boha, který člověka stvořil ke svému obrazu a podobě.“[16]

Poznání sebe sama však může být podáno z různých hledisek. Už Filón Alexandrijský upozornil, že poznání sebe sama má být rázu morálního, to znamená s cílem napravit svůj život, a zároveň rázu anagogického, to znamená, že z poznání sebe se má dospět k poznání Boha.[17] V křesťanské tradici najdeme rozvinutá obě hlediska a obě také mohou být nahlížena v mariologickém kontextu.

Anagogické poznání sebe

Kontemplativní autoři se zabývají především tímto aspektem: poznání sebe sama je pramenem odhalení Boha. Takové poznání, jak píše svatý Bazil, „tě dovede k paměti na Boha“.[18] „I prorok přece praví: Jak zázračně jsem podle sebe poznal tebe (srv. Žl 139,6). Neboli: to, že jsem se naučil rozumět sám sobě, mě přivedlo k poznání tvé nesmírné moudrosti.“[19] Z poznání člověka, píše svatý Řehoř Naziánský, „se otevírá přímá cesta k dosažení krásy prvního Vzoru“.[20]

Z tohoto základního předpokladu bezprostředně plyne závěr: poznání Boha bude tím dokonalejší, čím více poroste naše podobnost s ním, podle míry zbožštění (theopoiésis; θεοποίησις), záře obrazu Božího. Z toho hlediska má jistě první místo lidství Spasitele, vtěleného Slova, Bohočlověka. Ale jakmile začali otcové psát o křesťanské dokonalosti, ihned začali dávat za příklad také světce. Popis jejich životů a působení byl považován za užitečný pro duši (ψυχωφελής; narrationes animae utiles).[21] V rysech světců totiž můžeme snadněji zahlédnout, k jaké velikosti může dospět lidská přirozenost, která postupuje „od obrazu k podobě Boží“[22].

Podle svatého Dimitrije Rostovského (1651–1709) je v církevní slovanštině mariánský aspekt této pravdy dobře vyjádřen. Tento biskup, ruský světec a spisovatel, napsal drobný spisek Výklad o obrazu a podobě Boží v člověku.[23] Za zvláštních okolností, totiž v rozpravě se starověrci ohledně zvyku nosit vousy, vyjádřil hlavní rysy této patristické nauky: obraz a podoba Boží se nenachází v těle, ale v duši, a tím pádem má mnoho úrovní – ovšem (i když) jedné jediné dokonalosti. V církevní slovanštině si můžeme vypomoci příkladem ze samotného jazyka. Mnich, který je uctíván jako světec, je nazýván prepodobnyj (преподобный), velmi podobný Bohu. Matka Boží má titul prepodobnějšaja (преподобнейшая), nejpodobnější. Můžeme tedy stanovit tři stupně: křesťan je Bohu podoben, světec je velmi podoben, Maria je nejpodobnější.[24]

V této souvislosti, poznamenává V. Losskij, východní nauka o Marii nemůže tvořit nezávislé dogmatické téma, mariologii, ale „je neodmyslitelně spjatá s celkem křesťanské nauky jako antropologický leitmotiv“ celé teologie a spirituality.[25]

Morální poznání sebe

Prastarý morální princip zní: „žít podle přirozenosti“[26]. Převzali jej i otcové církve a snažili se přesněji určit, co je lidská přirozenost: tu ztotožnili s obrazem Božím. Svatost je tedy podle tohoto slovníku pro východní autory přirozená a asketické úsilí nemá jiný cíl než rozvinout „semena zasetá Bohem“[27] v našem bytí.

Praktické důsledky plynoucí z této zásady jsou různé podle toho, jak různá jsou konkrétní pojetí přirozenosti člověka.[28] To závisí také na rozmanitých náhledech na otázky: Kde sídlí obraz Boží, to znamená co je v člověku to nejvlastnější, co se Bohu nejvíce podobá, nebo jaké je osobní povolání každého člověka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mariánská úcta v tradici křesťanského Východu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.