Houpačky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Konečná

Houpačky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno mojí mamince, která nikdy nezkazí žádnou srandu.

Kapitola I

Seznamka pro seniory

Jiřina vaří krupicovou kaši. V pravé ruce má vařečku, kterou ji míchá, v levé ruce mobil a projíždí erotickou seznamku pro seniory. Krupicandu by zvládla i poslepu, vždyť ji vaří skoro čtyřicet let. Proto si krátí chvíli lechtivejma fotkama.

Možná někomu přijde divný, že existuje něco tak absurdního, jako je seznamka pro starý, ale až sám zestárne, bude rád, že nemusí koukat na seriály a lovit v supermarketu slevy. Teda: kdo chce, ať kouká a loví; ale Jiřina si takhle odepsaná připadat nechce. Taky to umí docela slušně s mobilem a notebookem, k Vánocům dostala od Emila novej. Asi za to, že mu vaří krupicovou kaši, kterou má tak rád. Jiřina už ji tolik ráda nemá a je si jistá, že kdyby se Emil konečně odstěhoval z domova, sama by si ji nevařila. Jenže Emil se ne a ne pustit máminý sukně.

„Dokud máma funí, budu bydlet u ní.“

Těmhle trapnostem se Jiřina fakt už nesměje. Kdyby nesjížděla tu seznamku, určitě by se znova zamyslela, proč si Emil ani ve svých pětatřiceti nenašel holku. Nikdy ho přece jako mamánka nevychovávala. Je pěknej, zdravej taky, sportovec! A nikoho nemá. Protože nehledá. Jiřina dokonce pochybovala, že má někoho aspoň na sex. Dlouho si myslela, že chodí s nějakou vdanou holkou, ale důkazy nenašla. A to se mu podívala do mobilu i na mail. Ne že by vyloženě pátrala, ale Emil si před ní nic neschovával. Maily nechal v počítači klidně otevřený, mobil jí taky půjčoval, když na svým vyčerpala data. Mohl mít ještě tajnej mail, o kterým nevěděla, ale podezírala ho, že je na to línej. Bohužel.

Krupička už bublá.

Jiřina zavře seznamku, stejně jí nikdo nenapsal. Nalije do dvou talířů kaši a jeden z nich ještě posype lentilkami. Ty se okamžitě začnou rozpouštět. Ona lentilky nejí, protože strašně lezou do zubů, musí pak půlku večera strávit s párátkem. Na svoje zuby je ale pyšná a pečuje o ně. Žádná protéza! Svý úspory zainvestovala do zubů: korunky, kořenový ošetření, implantáty a tak. Dbá na sebe. Jiný ženský cpou peníze dětem a přitom mají tu nejlevnější zubní náhradu, jak ukazujou v televizní reklamě.

Jiřina tyhle reklamy nesnáší. Vždycky je v nich pěkná baba, maximálně šedesátka, vlasy hezký, postava super, a oni jí strčej do pusy protézu, která nedrží, dokud nepoužije zázračný lepidlo. Teda fixační gel. Se diví tý ženský, že to vůbec chce hrát. Proč se takhle degradovat? Copak je dneska někdo v šedesáti starej?

„Emile, večeře!“

Jiřina dá na stůl oba talíře a čeká. Přece nezačne jíst sama.

„Emilééé!“

Bere do ruky lžíci, ale Emil asi zase kouká na nějakej seriál. Netflix a HBO jich teď chrlej nekonečno. Většinou na ně čučí v počítači, ale občas i v mobilu. To Jiřina nechápe. Ona by si miniaturní děj vůbec neužila. To kvůli ní Emil koupil kabelovku, aby se mohla taky dívat. A na velký televizi. Ze začátku byla nadšená, jenže brzo se nabažila a nemohla už najít nic, co by ji strhlo. Hlavně v poslední době. Všechno to byly takový divný děje, který jí přišly hodně mimo. Jen těch papežů, co se poslední dobou vynořilo.

Jiřina vstane od stolu a jde pro Emila. Asi předstírá, že je hluchej. Jestli si myslí, že mu tu kaši naservíruje až do postele, tak to se teda mejlí!

Vtrhne do jeho pokoje a strne. Emil sedí na židli u počítače, džíny rozepnutý, ruku v rozkroku. Na monitoru polohlasem porno.

„Pardon!“

Jiřina vypadne z pokoje a vrací se do kuchyně. Po pár vteřinách šoku přijde vztek. To má Emil z toho, že nemá ženskou. Proč se aspoň kurnik nezamyká?! Vidět vlastního syna v takový situaci rozhodně nechtěla.

Emil vchází do kuchyně, jako by se nic nestalo. A stalo se vůbec něco? Tohle přece dělaj všichni. I Jiřina občas sleduje nahatý stránky. Ale stoprocentně se vždycky zamkne. Pokud je Emil doma. Má i svý oblíbený weby. A skoro vždycky hledá home made video. Češky jsou prý v prozrazování sexuálních chutí zdrženlivé. Škoda že se nikdy nikdo nezeptal Jiřiny.

„Snad si umeješ aspoň ruce… před jídlem.“

Emil už se chystal jíst, zarazí se, pak se pousměje, vstane a jde ke dřezu. Nalije si do dlaně kopec jaru, naschvál to přežene, a myje si ruce jako chirurg před operací. Z jaru se tvoří bubliny.

Emil si sedá zpátky ke stolu.

„Tak dobrou chuť.“

„Dobrou.“

Emilova kaše s rozpuštěnými lentilkami vypadá jako výkres tříletého dítěte namalovaný vodovkami. Emil se snaží lžící vybrat vždycky jen jednu lentilku. Postupuje podle barev, nejdřív sní červené.

Jiřina se na něj s despektem dívá. Dělá to takhle vždycky, ale dneska jí jeho počínání začne nějak vadit. Porno a krupicová kaše s lentilkama. Zvláštní chutě má ten její kluk. Přeje si, aby se udržela a neměla potřebu s ním postý řešit to stejný téma. Jenže se neudrží.

„Nebylo by lepší, kdyby sis někoho našel?“ zeptá se opatrně.

„Nebylo.“

Emil ví, že ji tím trápí. A někdy ho to i docela baví.

„Tohle ti přece… nemůže stačit. Kde máš nějakej vztah, něhu, lásku?“

Jiřinu nenapadá, co by měla ještě zmínit. Emil si z ní lehce utahuje. Mají mezi sebou uvolněný přátelský vztah.

„Vůbec nevím, o čem mluvíš.“

Jiřina okamžitě vyjede.

„To je přesně vono! Tobě stačí, že si pustíš video. Co to je za život?“

Bezelstně se na ni podívá. Ví, že ji tím zase vytočí. Ale ani on si nemůže pomoct.

„Mně to stačí. Jsem nenáročnej.“

Jiřině se hrne krev do hlavy.

„To si jenom myslíš. Protože já ti vařím, peru…“

Usměje se na ni. Tyhle přestřelky jsou tu běžné. Vydrží máminy výčitky, je to daň za jeho lehkobytí u ní doma.

„Nebyly by ještě nějaký lentilky?“

Jiřina popuzeně vstane. Vytáhne lentilky, balení XXL, otevře je a všechny mu je naštvaně vysype do talíře. Vytvoří z nich barevnou hromadu. To bude jíst tejden.

„A šmytec. Už žádný nejsou.“

Emil na ni mrkne.

„Nevadí. Zejtra koupíš nový.“

Kapitola II

Kočky se mrouskaj

Stejné téma Jiřina probírá i druhý den se Zdenou, svojí nejlepší kamarádkou. Vlastně jedinou kamarádkou, protože když má baba nejlepší kámošku, jinou už nepotřebuje. Jasně že tu a tam s někým jiným zajde na kafe nebo s ním pokecá na Messengeru, ale Zdena je proti všem milionová. Jiřina ví, že má štěstí, když ji má. Proto jí teď pomáhá bílit obývák, i když by klidně mohla říct, ať si na to pozve malíře. Jenže Zdena chce malovat sama, válečky a štětky má už od minule, takže dokoupila jen dva kýble barvy a hotovo. Dokonce je našla na netu se slevou a přivezli jí je až ke dveřím. Takže ji to nebude stát moc peněz a to je vždycky příjemný.

Teda aby bylo jasno: Zdena není žádná šetřilka, nikdy nekupuje to nejlevnější víno, i když bere jen stáčený do petky. Vždycky dbá aspoň na průměrnou kvalitu. Ale pravda je, že jako poštovní doručovatelka moc velkej důchod nemá. Vdovskej vůbec žádnej, protože její muž Václav umřel už před pětadvaceti lety. A co se Jiřině na Zdeně líbí nejvíc, že si nikdy nestěžuje. Nějak bylo, nějak bude. A teď je dobře.

Zdena má na sobě domácí šaty, jedny z těch starších, sepraných. Je léto a ona má ráda, když jí to všude profukuje a není zapařená v nějakejch teplákách. Jiřina je v montérkách, na hlavě mají obě turban ze šátku, aby si ochránily vlasy. Zdena bílí stěnu válečkem na tyči, Jiřina lepenkou oblepuje futra.

„Co je to za dobu, že chlapi nemaj chuť na ženský? Stačí jim kompjútr.“

„Von si Emil někoho najde, neboj.“

„Proč by to dělal? Má uklizeno, navařeno, svůj klid… hergot, já jsem zapomněla koupit pivo, to zas bude prskat. Máme k večeři buřtguláš.“

Zdena se chystá Jiřině něco říct. Hledá vhodnou chvíli. Bůhvíproč jí připadá, že je to zrovna teď.

„Odpověděl mi ten cyklista.“

Jiřina se na ni nevěřícně podívá. Chce vidět, jak se Zdena tváří. Jenže ta zrovna důležitě máčí váleček v barvě.

„Co? Ten z tý seznamky?!“

Zdena má pocit, že se červená jako puberťačka. Pořád není schopná podívat se Jiřině do očí.

„Už dva dny si píšeme.“

Jiřina okamžitě položí na zem lepicí pásku. To je teda věc! Nemůže uvěřit tomu, že zrovna Zdena by měla takový štěstí. Seniorská seznamka totiž byla vším jiným než seznamkou. Minimálně pro ženy šedesát pět plus. Možná že se ze začátku opravdu chtěl někdo seriózně seznámit, ale pak se to zvrhlo. Místo skutečných profilových fotek síť zaplavili kulturisti, modelky, seladoni, herečky a krasavice, které jsou zadarmo ke stažení ve fotobankách.

„A co si píšete? Ukaž!“

„Tak… o životě.“

Zdena vytahuje z kapsy mobil a ukazuje svojí nejlepší kamarádce děsně tajnou konverzaci s cizím chlapem. Najednou jsou jako dvě puberťačky.

„Fakt o životě?“

Jiřina se tomu diví víc, než kdyby Zdena řekla, že si píšou o dějinách mučení.

„A poslal ti fotku ptáka?“

„Právě že ne.“

„A po tobě mušličku nechtěl?“

Zdena zakroutí hlavou.

Jiřina uvažuje nahlas: „Tak to bude buď impotent, nebo slušnej člověk.“

Před vrátky Zdenina domku parkuje auto a z něj vychází její dcera Jana s dětmi, čtyřletým Tondou a šestiletou Betynkou. Jana zažila domek ještě jako chatku v zahrádkářské kolonii. Ta po čase skoro zanikla, protože v ní měl pronajatý pozemek tehdejší starosta a postaral se, aby se část pozemků převedla na stavební. Pár jich ještě předtím koupil a za necelý rok tu vysekl hnusnou podnikatelskou vilu, kterou naštěstí obehnal zdí, aby ji zahrádkáři neviděli a nezáviděli. Zeď během dvaceti let milosrdně zarostla břečťanem, takže už se ani nevědělo, jak vila vlastně vypadá.

Janini rodiče koupili pozemek s chatičkou taky a začali ji přestavovat na malý domek dva plus jedna. Zrovna když nechali shodit původní střechu, táta umřel. Dostal mrtvici a pokrývači ho našli ležet v kůlně. Právě jim šel pro pivo. Když se dlouho nevracel, začali pivo hledat sami. A našli mrtvolu.

Máma se tenkrát zařekla, že domek dostaví stůj co stůj, a tak s Janou trávily každou volnou chvíli na stavbě. S pomocí jediného zedníka spolu dům opravdu postavily. Sousedi se na ně chodili dívat a máma se dostala do řečí. Ženskou, která jednou rukou míchá guláš a druhou přidává zedníkovi, jo takovou by chtěl mít doma každej. Jenže nikdo ji neměl, tak se manželky sousedů proti Zdeně spikly a začaly ji pomlouvat. Naštěstí jí to bylo jedno, měla jedinou metu: domek. Jakmile byly zdi, podlahy a okna, začala Zdena v domku bydlet. A Janu nechala samotnou žít v jejich bytě. Chodila tenkrát na zdrávku, tak aby nemusela dojíždět. Pro Zdenu se domek stal partnerem, kamarádem, parťákem. Nešlo ani tolik o tu stavbu, potřebovala k životu zahradu. Ta nebyla moc velká, spíš tak akorát, aby se v ní Zdena zbytečně nenadřela. Od jara do podzimu žila prakticky venku, i v zimě pochodovala po zahradě a hledala si nějakou práci, jen aby mohla být na vzduchu. Tu a tam něco poklidila, doplňovala ptákům krmítka, rovnala dříví a byla šťastná.

Tonda s Betynkou se rozeběhnou k babičce.

„Babí!“

Objímají ji a pak se zarazí. Nábytek je vystěhovaný nebo přikrytý, pokoj vypadá najednou divně, vybydleně. I Zdena se tváří zvláštně, protože žádnou návštěvu nečekala. Jiřina rychle zavírá v mobilu stránku s erotickou seznamkou, aby je někdo nenachytal při zvráceném činu. Mrkne na děti.

„To už vás babička zase hlídá?“

Děti přikyvují, Zdena ale zakroutí hlavou. O hlídání nic neví. Ale moc jistá si tím není.

Za dětmi dorazí dovnitř Jana. Rozhlédne se. Vůbec netušila, co se tu chystá. A to s mámou mluví každej den. Aspoň telefonem.

„Co se to tu děje?“

„Maluju.“

Zdena zase vezme do ruky váleček a honem jde něco dělat. Jiřina sebere ze země lepenku a pokračuje v oblepování futer. Tonda je z malování nadšený.

„Já chci taky malovat!“

Jiřina mu dá do ruky váleček, aby si to zkusil. Betynka chce taky. Jana tomu vůbec nerozumí.

„Proč zrovna dneska? Honza by ti přece někdy vymaloval.“

Zdena hodí hlavou. Na to má hned odpověď.

„Někdy. Ale já to chci ještě letos. Koukni, jak už to bylo špinavý.“

Zdena ukazuje zašlou barvu, která vedle nově natřených ploch ještě víc zešedla.

Tonda pokývá hlavou.

„Jako prase.“

Děti se začnou řehtat, Jana je okřikne. Ale Zdena souhlasí.

„Přesně tak, Toníku. A protože babička prase není, tak s tetou Jiřinou maluje.“

Jana lehce trpí, když se u ní dostaví pocit, že něco nemá pod kontrolou. Což je právě teď.

„Nebo sis mohla pozvat malíře.“

Teď už se ozve i Jiřina.

„Víš, jak jsou malíři drahý? Dneska je levnější nechat si vymalovat vobraz než kvartýr.“

Jana koukne na hodinky, pospíchá do nemocnice na noční. Slouží na chirurgii. Vyndává igelitku s oblečením pro děti.

„Tady maj děti pyžamka a věci na ráno.“

Zdena se zarazí. S tím opravdu nepočítala.

„Ale já mám v ložnici nastěhovaný všechny skříně!“

Děti už malování nebaví, začnou se honit kolem přikrytého nábytku. Jana jde k mámě blíž, už delší dobu jí připadá, že s ní není něco v pořádku. Jenže Zdena všechny Janiny otázky a pochybnosti od sebe odráží.

„Přece jsi věděla, že hlídáš.“

Zdena vydrží její pohled.

„Nic jsi mi neříkala.“

„Včera jsem ti volala a ptala se tě.“

Zdena si opravdu není jistá. Někdy jí připadá, že ji Jana jen zkouší nebo si prostě vymejšlí. Ale proč by to dělala?

„Včera?“

Jana přitvrdí: „Tys to zase zapomněla?“

Nečekaně zasáhne Jiřina. Brání Zdenu, lže.

„Nezapomněla. Říkala… že bude dneska hlídat.“

Jana se na ni překvapeně podívá. Nevěří jí evidentně ani slovo, ale netroufne si říct jí do očí, že lže. A Jiřina její tvrdý pohled ustojí. Zatím. I když ví, že průšvih už klepe na Zdeniny dveře.

Obývák je vymalovaný. Otevřenými okny proudí dovnitř svěží podvečerní vzduch. Venku se začíná stmívat a stěny rychle schnou. Voní tu léto a primalex. Místnost konečně zase ožila.

Zdena, Jiřina i děti běhají po domě a schovávají se, každý má v ruce baterku. Některé kouty už jsou úplně tmavé. Teď hledá Betynka, svítí do rohů, do peřiňáku, za dveře – tam je schovaná Jiřina. Vypískne, zasvítí Betynce do očí a utíká se schovat jinam. Betynka ji ale zapiká.

„Deset dvacet Jiřina!“

„Nedotkla ses mě! Žiju!“

A utíká se schovat do špajzu, ale tam už je Zdena. Napasuje se k ní. Zdena ji odrazuje.

„Co blbneš, dvě se sem nevejdem.“

„Zatáhni břicho.“

„A ty zatáhni prsa.“

Betynka mezitím chodí po domě a svítí do všech koutů baterkou.

Jiřina se Zdenou jsou na sebe napasované jako ve skříni. Jiřina sáhne Zdeně za hlavu, leží tam čokoláda. Bere si ji. Zdena je unavená.

„Pootevři, ať už nás najdou. Dneska jsem vyřízená. Spím vestoje.“

Jiřina si ukousne čokolády, dá i Zdeně.

„Proč je vlastně nehlídá jejich táta?“

„V pátek musí nutně s kamarádama do hospody.“

O hodinu později Zdena ukládá vnoučata v ložnici do postele. Musejí nejdřív prokličkovat mezi nastěhovaným nábytkem z obýváku. Zdena má ložnici z leštěného dubu, který byl in v době, kdy se vdávala. Dostali ho od tchánů jako svatební dar. Zdena už v něm asi dožije. Navíc děti milujou její postel s vysokými čely, na kterých se dá tak krásně blbnout.

„Tak dobrou noc,“ líbne Zdena děti na tvář a odchází.

„Babi, já musím ještě srát,“ ozve se Tonda z postele.

Zdena se překvapeně obrátí. Vidí, že děti mají oči navrch hlavy, čekají, jak zareaguje na sprostý slovo.

„Kdes to slyšel?“

„Ve školce. Říkal to Davídek paní učitelce.“

„Ta měla asi radost, co?“

„Moc ne.“

„To se jí ani nedivím, takový sprostý slova se nelíbí nikomu.“

„Mně se líbí,“ řekne Betynka a usmívá se.

Zdena kroutí hlavou.

„Vážně? Vždyť si to řekni… srát, srát, srát…“

Děti to nadšeně opakují po ní. Nechá je to opakovat tak dlouho, dokud je to samotné nepřestane bavit. Její vlastní výchovná metoda.

Stmívá se.

Zdena zalévá konví na zahrádce za domem kytky, má jich plno a jsou nádherné. Neplýtvá vodou, bere ze sudu dešťovku. Jiřina sedí na plastové židli, která už leccos pamatuje, mezi stehny má mísu a na obyčejném struhadle strouhá přebytky ze zahrady, teď zrovna cukety.

Zpovzdálí je slyšet kvílení sovího mláděte, které čeká na potravu. Zdena postaví konev na zem a zaposlouchá se.

„To je soví mládě. Řve jako na lesy. Každej večer.“

Jiřina přestane strouhat a taky poslouchá.

„Kde by se tu vzala sova? To jsou kočky. Mrouskaj se.“

Zdena pobaveně opakuje to slovo.

„Mrouskaj.“

„No mrouskaj.“

„Mrouskaj.“

Smějí se.

Jiřina odsune mísu s nastrouhanou cuketou a utírá si ruce do utěrky.

„Už si ani nepamatuju, jaký to je.“

Zdena se na ni podívá.

„A co bych měla říkat já? Pětadvacet let žiju jako jeptiška. Co Vašek umřel.“

Jiřina se zarazí.

„To už je tak dlouho?!“

Zdena nabírá do konve další vodu. Zahrádka je vyprahlá a touží po vodě.

„Někdy se mi v noci zdá, že jsem na rande. V lese.“

Jiřina je zvědavá.

„S kým?“

„To právě nevím, protože von v tom snu nikdy nemá hlavu.“

Jiřina si to špatně vyloží.

„Je bezhlavej?“

„Jen rozmazanej. Koukám na něj a nevím, kdo to je. Líbáme se pod břízou…“

Jiřina jí skočí do řeči.

„V lese moc břízy nejsou, to bude nejspíš v háji.“

Zdenu to popudí.

„Je to les!“

Jiřina se bojí, aby Zdena nepřestala vyprávět.

„Jasně, ty to musíš vědět líp. A co dál?“

„Nic. Pak se probudím a mám voslintanej polštář.“

Zdena mrskne konví pod přístřešek. Jiřina soucitně kývne, odšroubuje petku s vínem a nalije do skleniček od hořčice. Napijí se. Chvíli je ticho. Jen ta sova řve. Jiřina kouká do dáli.

„Myslíš na to ještě někdy?“

Zdena kývne. Taky se dívá do dáli.

„Vobčas. Chtěla bych ještě někdy vidět ptáka, co je velkej jako mluvící papoušek.“

Jiřina vyprskne.

„Těch je plnej internet.“

„Když já bych ho chtěla vidět naživo.“

Jiřina jí rozumí. Taky si představuje leccos. Jenže na fantazii si člověk nesáhne.

Zdena to rozvíjí dál: „A co ten… orgasmus… co na něj říkáš?“

„Co bych měla říkat?“

„Za nás se to přece neřešilo, když jsme byly mladý. Chlap se udělal a ženská buď votěhotněla, nebo ne. Jakejpak orgasmus.“

„Tys ho nikdy neměla?“

„V manželství ne. Protože jsem ani nevěděla, že ho mám mít. To až potom.“

„Kdy potom? Vždyť říkáš, žes pětadvacet let nikoho neměla.“

„Chlapa ne, ale ty videa… mně to, Jiřino, úplně změnilo pohled na erotiku.“

„Jo?“

„Konečně jsem zjistila, co se mi vlastně líbí!“

„A co to je?“

„Právě ty velký… jakože tyhle… pyje. To snad ani nemůže bejt přírodní.“

„Je fakt, že v přírodě to moc nepotkáš.“

Najednou je ticho. Soví mládě asi už dostalo najíst. Nebo to byly ty kočky?

Zdena to zaregistruje.

„Slyšíš? Už je klid. Ta sovička. Asi ji už nakrmili.“

„Stejně to byly kočky.“

Dolévají si víno. Pijí už mlčky.

Až po chvíli se ozve Jiřina: „Zdeno, co my z toho života vlastně máme?“

Zdena chvíli přemýšlí. Podívá se skrz skleničku na Jiřinu.

„Vždycky v pátek se vožerem.“

Ráno se jako první probouzejí děti. Začnou řádit. Mlátí se polštářema v posteli. Zdena spí jako zabitá. Po celou dobu jejich blbnutí se ani nepohne. Děti po chvíli dostanou hlad. Betynka s babičkou zatřese.

„Babi, vstávej, uděláš nám činky-pala-činky-pala?!“

Je to jejich šifra. Přidá se i Tonda a začnou skandovat: „Čin-ky-pala! Činky-pala!“

Zdena se těžce probouzí, na sobě má pánské pyžamo, rozkoukává se, jako by se probudila v cizím bytě. Nerozumí vůbec ničemu, má pocit, že pořád spí. Nemůže si vzpomenout, proč jsou s ní v posteli cizí děti a kde se tu vlastně vzala ona. Nic nepoznává. Ale matně si uvědomuje, že už tu někdy byla, možná i ty děti viděla, ale tenhle šuplík vědomostí má prostě najednou zamčený a nemůže se do něj dostat.

„Jaký činky?“

Betynku napadne: „Nebo my si je uděláme sami. Můžem?“

Zdena neví, proč se jí na to ptají a proč by si samy nemohly udělat nějaký činky. Co to vůbec je? Souhlasí.

„Jo.“

Děti radostně vyskočí z postele a řítí se do kuchyně. Zdena se rozhlíží po pokoji a nic nechápe. Připadá si tu jako cizinec. Nejlepší bude všechno zaspat a vzbudit se s jasnou myslí. Přetáhne přes sebe peřinu.

Děti jsou zapatlaný od těsta, na sporáku rozpalují pánev, zatím nasucho. Tonda chce nalít těsto, Betynka ho zarazí.

„Počkej! Nejdřív olej.“

Jde do špajzu, jenže si splete plastové láhve a vytáhne ocet. Nalije ho na pánev, ta blafne, horký ocet se rozstříkne na všechny strany. Děti s řevem uskakují. Tonda se drží za ruku.

„Jau! To pálí!“

Betynka mu chytí paži.

„Ukaž!“

Zvenku uslyší křik Jana, která si jde po noční službě děti vyzvednout. Zrychlí a vběhne dovnitř.

„Panebože, co se tu děje?!“

„Tonda se spálil.“

„Ukaž! Honem ruku pod studenou vodu!“

Strčí řvoucímu Tondovi ruku pod kohoutek. Ocet na sporáku pořád prská. Jana rychle vypíná plotýnku a pánev dává na jinou, která je studená.

„Co jste vyváděli? Kde je babička?“

Betynka už fňuká taky.

„Ještě spí.“

To Janu hodně zarazí.

„Cože?“

Hned se rozběhne za mámou do ložnice.

Jana v neblahém tušení vbíhá do ložnice, uvidí spící Zdenu. Rukou jí hned na krku měří tep, třese s ní.

„Mami, no tak, prober se!“

Zdena otevírá oči, nejsou už prázdné jako pár minut předtím, podle reakcí je jasný, že ví, kde se probudila.

„Proč se mnou tak cloumáš?“

„Je ti něco? Bolí tě něco?“

„Ne.“

Zdena nechápe, proč by ji mělo něco bolet a proč Jana tak vyvádí. To není obvyklá situace. Posadí se na posteli, ale měla to udělat pomaleji, protože se jí hned zamotá hlava. Musí se chytit čela postele. Jana to pochopí úplně jinak.

„Ty seš opilá?!“

„Jsem v pohodě.“

„Ty tu máš děti a piješ?!“

Zdena si až teď vzpomene na děti a vyděsí se. Jak na ně mohla zapomenout?! Vždycky jsou první, na koho ráno myslí.

„Kde jsou děti?!“

„Málem uhořely v kuchyni!“

Zdena prudce vstává, je jí úplně jedno, že hlava ještě není v rovnováze, klidně sebou flákne, jen ať jsou děti v pořádku.

„Cože?“

„Chtěly si samy udělat palačinky. Jaks jim to mohla dovolit?!“

Zdena se na dceru nechápavě podívá a rozběhne se do kuchyně. Vidí tam binec, vyděšené děti, sama je taky vyděšená. Nerozumí tomu, proč ji nevzbudily. Vždyť by jim ty palačinky udělala! Mohl se stát hroznej malér. Houkne na ně.

„Kolikrát jsem vám říkala, že k tomu sporáku se ani nepřiblížíte! Je už starej a pitomej jako já.“

Betynka to nechápe. Proč si babička vymejšlí?

„Ale tys nám to dovolila, že jo, brácha?“

Tonda kýve hlavou. Jana k němu přistoupí s mastičkou a obvazem v ruce. Maže mu ruku mastí na spáleniny a ovazuje mu ji.

„To bude dobrý, Toníku, mast se do kůže pěkně vsákne a uzdraví ji.“

Zdena se snaží v této podivné situaci zorientovat. Je přesvědčená o tom, že tohle by jim v životě nedovolila.

„Proč si vymejšlíte?“

Betynka se rozbrečí.

„Nevymejšlíme!“

Zdeně je těžko. Sedne si na židli a pátrá v paměti, potřebovala by se něčeho chytit, ale pociťuje jen divné prázdno.

Kapitola III

Tráva

Jiřina sedí v nemocniční chodbě na lavici. Nenudí se jako většina netrpělivých pacientů, vytáhne si brejle na blízko a mobil. Projede své účty, na seznamce nikdo zajímavý, akorát pár tuctových nabídek s hrubkami. Na ty ona rozhodně zvědavá není. Zkoukne ještě Facebook a začte se do recenze filmu, na který by chtěly jít se Zdenou. Ukazováčkem jezdí po dotykovém displeji, všimne si, že někteří senioři ji zaraženě, možná až uraženě pozorují. Ne, ona opravdu nemá předpotopní tlačítkový mobil bez internetu a nefňuká, že technickej pokrok už není pro ni.

Nechápe, že spousta seniorů se online světa bojí. Mají strach sáhnout na počítač, protože si myslí, že sáhnou vedle. Tam ale žádný vedle není, jediným ťuknutím (escape) se vždycky vrátí zpátky. Nebo šipkou. Při nejhorším počítač zrestartujou nebo vypnou. On si většinou sám nějak poradí. Chytrej je na to dost.

Nebo se bojí nekonečna možností a cest, které se jim otevřou. Děsí se, že kliknutím na nějaký odkaz přijdou o všechny peníze, co schovávají doma v prádelníku. Bojí se svobody. Jejich život ovládá nekonkrétní strach. Pomalu se ztrácejí v přítomnosti. Bloudí. Přitom počítačový kurzy pro seniory jsou leckde zadarmo a starší počítač může člověk zdědit i po vnukovi. Televize uspává, ale počítač aktivuje. Rozšiřuje obzory.

Jiřina je naštěstí počítačově gramotná, protože počítač potřebovala už v práci. Jako personalistka středně velký firmy na zemědělskou techniku by se bez něj neobešla. Sice používala jen jednoduchý programy, na dnešní dobu až primitivní, ale nikdy ho nebrala jako nepřítele. Emil jí nedávno pořídil i chytrej telefon, aby byla ještě chytřejší. Naučila se používat internet banking a objednávat si zboží z e-shopů. Jasně že někdy objednala tričko třikrát, protože si myslela, že pokus předtím se jí nepovedl. Ale vždycky se šlo telefonem nebo mailem domluvit na stornu. Umí si objednat místenku na autobus nebo lístky do divadla. Ale hlavně si najde informace o všem, co potřebuje vědět. Třeba jak zalepit zpuchřelou gumu v pračce, když jinak pračka pere naprosto skvěle. Nebo jak upíct bábovku s vaječným koňakem. Když se člověk snaží, na síti najde všechno. I ztracenou sestřenici, se kterou si hrál v druhý třídě a ona se pak někam odstěhovala. Ne že by teda Jiřina takovou měla. Ale kdyby měla, našla by ji. Posiluje to její vědomí, že je soběstačná a nemusí o každou prkotinu prosit Emila. Ten není rád, když ho úkoluje. Proto Jiřina vždycky musí své přání nějak vhodně směnit za rajskou omáčku nebo krupicovou kaši, které má tak rád.

Po chvíli se otevřou prosklené dveře s nápisem Alzheimer centrum a z nich vychází Zdena s lékařskou zprávou a recepty v ruce. Jiřina na ni mávne. Zdena jde k ní. Jiřina je zvědavá, hned uklízí brejle i mobil a jdou společně ven.

„Tak co ti dneska říkal doktor?“

„Já myslim, že to žádnej doktor není. Von bude spíš zemědělec.“

Jiřina se na Zdenu vyděšeně podívá. Zdá se jí, že Zdena začíná mít se svým úsudkem dost velkej problém.

„Cože?“

„Ptal se mě, jestli mám zahrádku. Já, že jo, pěstuju kytky. A von mi říká, že bych si radši měla vysadit trávu.“

Zdena se podívá na nepříliš krásnej trávník, kterej lemuje cestu pro pěší. Nechápe, proč jí to doktor radí.

„Vždyť je to plevel. Ale jestli mi to má pomoct…“

Jiřině to na rozdíl od Zdeny dojde okamžitě. Rozchechtá se.

„Ty vole, Zdeno, on přece myslel marihuanu! Copak tys nikdy nehulila?!“

Jiřina se Zdenou nekamarádí odjakživa, jak by se mohlo zdát. Poznaly se až na polostará kolena, když se rodina Jíři přestěhovala do Poděbrad z Prahy. Její muž Pavel byl masér, hodně dobrý a vyhledávaný, a dostal tenkrát výbornou nabídku z lázní. Pracoval pak ve VIP lázeňském domě, v krásném prostředí, za výborné peníze a k tomu si vydělával ještě bokem. Nejhůř stěhování nesl pubertální Emil, měl pocit, že přestěhovat se z Prahy znamená hromadnou sebevraždu celý rodiny. Zvykal si asi nejdýl ze všech, ale nakonec se zabydlel tak, že i po vystudování vejšky se vrátil domů. A to doslova. K nelibosti rodičů se nastěhoval zpátky do svýho dětskýho pokoje, kde mu nic nechybělo. A v tuhle chvíli to vypadá, že tam jednou bude trávit i důchod.

Zdena byla jejich pošťačka. Jiřina si tenkrát běžela po schodech pro rekomando a upadla. Byla z toho fraktura holenní kosti. Zdena jí zavolala záchranku, zabalila jí nejnutnější věci do nemocnice, ale dopis předat zapomněla. Takže druhý den za ní šla do nemocnice. Když pak byla Jiřina v rekonvalescenci, tak jí nosila poštu až do ruky, aby nemusela po schodech. Nakonec ji pozvala k sobě na zahradu a tam se spolu poprvé opily.

Ani jedna z nich do té doby neměla nejlepší kamarádku. Obě samozřejmě měly nějaké kamarádky, Jiřina víc, ale tu jednu jedinou nejlepší získaly až díky sobě. Pak už se od sebe nehnuly. Slavily spolu narozeniny, svátky, Vánoce…, nejradši jen samy dvě. Neměly potřebu zvát se do rodin, nejvíc si to užily samy. Všechno tedy slavily nadvakrát: nejdřív s rodinou, pak spolu. Nikdy se vážně nepohádaly, většinou se jen pošťuchovaly. Měly se.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Houpačky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.