John Grisham

PŘIZNÁNÍ

Přeložil Jan Jirák

THE CONFESSION

Copyright © 2010 by Belfry Holding, Inc.

Translation © Jan Jirák, 2011

ISBN 978-80-242-6834-7

ČÁST PRVNÍ

Zločin

1

Kostelník od Svatého Marka zrovna oškrábal z chodníku sedm centimetrů sněhu, když se vynořil muž s holí. Slunce už bylo vysoko, ale pořád skučel vítr. Teplota se držela na bodu mrazu. Muž měl na sobě pouze tenké montérky, letní košili, pořádně obnošené turistické boty a lehkou větrovku, která mu v téhle zimě nemohla být moc platná. Ale nezdálo se, že by mu to jakkoliv vadilo, a taky nijak nepospíchal. Kráčel volně, při chůzi trochu pokulhával a nakláněl se doleva, na stranu, kde si pomáhal holí. Došoural se po chodníku pomalu ke kapli a zastavil se u postranních dveří, na nichž visel tmavočervený nápis „Kancelář“. Nezaklepal a dveře nebyly zamčené. Vešel dovnitř zrovna v okamžiku, kdy se mu do zad opřel další poryv větru.

Místnost tvořila jakousi recepci a vypadala neuspořádaně a zaprášeně, přesně tak, jak to člověk čeká ve starém kostele. Uprostřed stál stůl a na něm jmenovka ohlašující přítomnost Charlotty Jungerové, jež seděla jen kousek za svým jménem. „Dobré jitro,“ pozdravila s úsměvem.

„Dobré ráno,“ odpověděl muž. Chvíle ticha. „Venku je pěkná zima.“

„To tedy je,“ přikývla a rychle ho odhadovala. Na první pohled na něm nebylo v pořádku to, že přišel bez kabátu a taky neměl nic na rukou a na hlavě.

„Počítám, že jste paní Jungerová,“ prohlásil a zadíval se na jmenovku.

„Ne. Paní Jungerová má dneska volno. Kvůli chřipce. Jsem Dana Schroederová, manželka pastora, jen tu zaskakuju. Co pro vás můžeme udělat?“

Stála tam jedna neobsazená židle a muž se na ni s nadějí zadíval. „Můžu?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ přikývla. Opatrně se posadil, jako by si každý pohyb musel předem promyslet.

„Pastor je u sebe?“ zeptal se muž a zadíval se přitom na velké zavřené dveře po levé straně.

„Ano, ale má jednání. Co pro vás můžeme udělat?“ Byla drobná a měla skvostný hrudník a těsný svetr. Od pasu dolů ji neviděl, bránil mu v tom stůl. Vždycky dával přednost menším ženám. Milá tvářička, velké modré oči, vystupující lícní kosti, prostě celkově pohledné děvče, dokonalá ženuška pastora.

Uplynulo už hodně vody od chvíle, kdy se naposledy dotýkal ženy.

„Potřebuju mluvit s reverendem Schroederem,“ oznámil jí a sepjal ruce jako k modlitbě. „Včera jsem byl v kostele, účastnil jsem se jeho bohoslužby a potřebuju, no, potřebuju s něčím poradit.“

„Má dnes moc práce,“ prohlásila a úsměvem. Skutečně hezké zuby.

„Mám dost naléhavej problém,“ nedal se muž.

Dana byla za Keitha Schroedera vdaná už dost dlouho, aby věděla, že z jeho kanceláře nikdy nikdo neodešel s nepořízenou, ať byl objednaný nebo nebyl. Navíc bylo studené pondělní ráno a Keith ve skutečnosti zase tak moc práce neměl. Pár telefonických hovorů, právě probíhající sezení s mladým párem, který se zrovna snažil vycouvat ze svatby, a pak obvyklé návštěvy v nemocnicích. Dana se chvíli přehrabovala ve věcech na stole, našla jednoduchý dotazník, což bylo jejím cílem, a řekla: „Dobře, vezmu si od vás pár základních informací a uvidíme, co se dá udělat.“ Pero už měla nachystané.

„Děkuju,“ vydechl muž a lehce se nahrbil.

„Jméno?“

„Travis Boyette.“ Bez vyzvání jí příjmení raději rovnou hláskoval. „Datum narození desátého října devatenáct set šedesát tři. Místo narození Joplin ve státě Missouri. Věk čtyřicet čtyři let. Rozvedený, bezdětný. Bez adresy. Bez zaměstnání. A bez vyhlídek.“

Dana si vše zapamatovala a její pero horečně hledalo příslušné kolonky k vyplnění. Mužova odpověď vyvolávala daleko víc otázek, než kolik malý formulář obsahoval. „Tedy, pokud jde o adresu,“ ozvala se a nepřestávala psát. „Kde tedy v současné době přebýváte?“

„V současný době jsem v péči ředitelství kansaských nápravných zařízení. Přeložili mě do Útulku, teda do reintegračního centra na Sedmnáctý ulici, jen pár bloků odtud. Chystám se na propuštění, čili jak oni s oblibou říkaj, na ‚návrat do života‘. Pár měsíců strávím v tomhle reintegračním baráku v Topece a pak už jsem svobodnej člověk, kterýho na světě nic dobrýho nečeká, jen doživotní podmínka na krku.“

Pero se zastavilo, ale Dana dál zírala na jeho špičku. Najednou ztratila odvahu dál vyzvídat. Už se jí prostě moc nechtělo na cokoliv dalšího se ptát. Jenže když už jednou s tím výslechem začala, cítila povinnost svůj úkol dokončit. Co jiného by taky měli dělat, zatímco tu budou čekat, než se pastor uvolní?

„Nedal byste si kávu?“ zeptala se s jistotou, že je to naprosto neškodná otázka.

Rozhostilo se ticho, odmlka byla až příliš dlouhá, jako by se muž nemohl rozhodnout. „Jo, děkuju,“ ozval se konečně. „Bez mlíka, jen s trochou cukru.“

Dana chvatně vyběhla z místnosti a šla pro kávu. Pozoroval ji, když vycházela, pořádně si ji prohlédl a zaznamenal pěknou kulatou zadnici pod vytahanými domácími kalhotami, štíhlé nohy, sportovní ramena, dokonce i vlasy stažené do ohonu. Tak sto šedesát centimetrů, možná sto šedesát tři, maximálně padesát kilo.

Dala si na čas, ale když se vrátila, Travis Boyette tam seděl úplně stejně, jako když ho opustila, stále v té pozici modlícího se mnicha, konečky prstů pravé ruky se jemně dotýkal prstů levé ruky, černou dřevěnou hůl měl položenou přes stehna, pohled nepřítomně upíral na protější stěnu. Hlavu měl úplně holou, malou, dokonale kulatou a lesklou, a když mu podala šálek, napadlo ji, že by se ho mohla jen tak mimochodem zeptat, jestli přišel v raném věku o vlasy nebo jestli prostě dává přednost oholené hlavě. Po levé straně krku se mu táhlo zlověstné tetování.

Vzal si od ní kávu a poděkoval jí. Vrátila se na své místo, takže se mezi nimi opět ocitl stůl.

„Jste luterán?“ zeptala se, už zase s perem v ruce.

„Pochybuju. Vlastně nejsem vůbec nic. Nikdy mi kostel moc nechyběl.“

„Ale včera jste tu byl. Proč?“

Boyette držel hrnek oběma rukama u brady, jako myš ukusující sousto. Jestliže mu odpověď na jednoduchou otázku týkající se kávy zabrala deset vteřin, tak otázka ohledně kostela mohla vydat na hodinu. Napil se a olízl si rty. „Jak dlouho to podle vás může trvat, než mě reverend bude moct přijmout?“ zeptal se nakonec.

Už aby to bylo, pomyslela si Dana, protože se nemohla dočkat, až tenhle případ předá manželovi. Podívala se na hodinky a odpověděla: „Každou chvilku by měl být k dispozici.“

„Bylo by možný, že bysme tu jen tak seděli a trávili ten čas v tichosti?“ zeptal se s neochvějnou zdvořilostí.

Dana se z toho úderu chvíli vzpamatovávala a pak rychle dospěla k závěru, že trocha mlčení nezaškodí. Nakonec ji ale přece jen přemohla zvědavost. „Jistě, ale ještě mám jednu, poslední otázku.“ Zadívala se do dotazníku, jako kdyby tuhle poslední otázku vyžadoval on. „Jak dlouho jste byl ve vězení?“ zeptala se.

„Půlku života,“ odpověděl Boyette bez zaváhání, jako by podobnou otázku slyšel pětkrát denně.

Dana si něco zapsala, načež její pozornost přilákala klávesnice počítače ležící na stole. Začala do ní ťukat s takovým úsilím, jako by nečekaně musela stihnout termín, který se zničehonic přiblížil. V jejím mailu Keithovi stálo: „Mám tady odsouzeného zločince, který tvrdí, že s tebou musí mluvit. Do té doby neodejde. Vypadá docela snesitelně. Dal si kávu. Koukej to tam nějak ukončit.“

O pět minut později se otevřely dveře do pastorovy pracovny a vyklouzla jimi mladá žena. Utírala si oči. Následoval ji její bývalý snoubenec, který se dokázal mračit a usmívat současně. Ani jeden z nich na Danu nepromluvil. Ani jeden z nich nevzal na vědomí Travise Boyetta. Vytratili se.

Když za nimi zapadly dveře, Dana se podívala na Boyetta. „Ještě okamžik,“ řekla a chvatně vstoupila do manželovy kanceláře, aby ho rychle informovala, o co jde.

Reverendovi Keithu Schroederovi bylo pětatřicet let, deset let už byl šťastně ženatý s Danou a byl otcem tří synů, kteří se narodili po jednom v intervalech po dvaceti měsících. Už dva roky sloužil jako pastor v kostele svatého Marka, předtím působil v jednom kostele v Kansas City. Jeho otec byl luteránský duchovní v důchodu a Keith si neuměl představit, že by mohl dělat něco jiného. Vyrůstal v malém městečku poblíž St. Louis, vzdělání získal ve školách ve stejné oblasti a s výjimkou školního výletu do New Yorku a líbánek strávených na Floridě nikdy neopustil Středozápad. Jeho farníci ho v zásadě uznávali, i když čas od času to ve vzájemném vztahu zaskřípalo. Největší vlna odporu se proti němu v kongregaci zvedla, když Keith vloni v zimě během sněhové bouře otevřel suterén kostela bezdomovcům, aby se měli kde schovat. Když sníh roztál, některým bezdomovcům se nechtělo odejít. Město podalo trestní oznámení kvůli neoprávněnému užívání prostor a v novinách se objevil lehce pobouřený článek.

Předcházejícího dne si za téma svého kázání vybral odpuštění – nekonečnou a vše překonávající sílu Boha odpouštět nám naše hříchy, ať jsou jakkoliv ohavné. Hříchy Travise Boyetta byly úděsné, neuvěřitelné, hrůzné. Jeho zločiny proti lidskosti mu nepochybně zajišťovaly smrt a po smrti věčné zatracení. V této etapě svého ubohého života byl Travis přesvědčen, že odpuštění se nikdy nemůže dočkat. Byl ale zvědavý.

„Z reintegračního programu tu pár lidí máme,“ prohlásil Keith. „Navíc tam chodím sloužit bohoslužby.“ Seděli v rohu pracovny na prosezených plátěných židlích a vypadali jako dva noví kamarádi, kteří se sešli na kus řeči. Kousek od nich hořela falešná polena ve falešném krbu.

„Není to špatný místo,“ přikývl Boyette. „Rozhodně lepší než lapák.“ Byl to křehký mužík s bledou pletí člověka, který se zdržuje v málo osvětlených prostorách. Kostnatá kolena tiskl k sobě a měl přes ně položenou černou hůl.

„A o kterou věznici šlo?“ zeptal se Keith a v ruce držel kouřící hrnek čaje.

„To by byl dlouhej seznam. Posledních šest let v Lansingu.“

„A za co jste byl odsouzen?“ zeptal se pastor ve snaze získat nějaké informace o jeho zločinech, aby se o tom muži dověděl alespoň něco. Násilí? Drogy? Nejspíš. Na druhou stranu by Travis klidně mohl být defraudant nebo mít na krku daňové úniky. Vlastně to nebyl typ člověka, který by někomu dokázal opravdu ublížit.

„Mám na triku hodně zlejch věcí, pastore. Ani si to všechno nepamatuju.“ Vyhýbal se pohledu z očí do očí. Veškerou pozornost věnoval koberečku pod nohama. Keith se napil čaje, pozorně se na muže zadíval a všiml si, že má tik. Vždycky po několika vteřinách škubl celou hlavou nepatrně doleva. Bylo to takové rychlé cuknutí, po němž následovalo daleko razantnější vrácení hlavy zpátky na původní místo.

Po chvilce naprostého ticha se Keith zeptal: „O čem jste se mnou vlastně chtěl mluvit, Travisi?“

„Mám nádor na mozku, pastore. Maligní, zhoubnej, neléčitelnej. Kdybych měl prachy, moh bych s tím něco dělat – ozařování, chemoterapii, prostě obvyklý věci – a snad bych na tom vydělal pár měsíců, možná rok. Jenže je to glioblastom, čtvrtej stupeň, a to znamená, že jsem mrtvej muž. Půl roku, rok, na tom vlastně nezáleží. Za pár měsíců to zabalím.“ Nádor se ozval, jako by čekal na narážku. Boyette zkřivil obličej, předklonil se a začal si třít spánky. Ztěžka, namáhavě oddychoval a zdálo se, že mu bolest projíždí celým tělem.

„To mě moc mrzí,“ prohlásil Keith a naplno mu došlo, jak tahle věta ani trochu neodpovídá celkové situaci.

„Zatracená hlava,“ sykl Boyette, oči pevně zavřené. Několik minut přemáhal bolest a nic neříkal. Keith ho bezmocně sledoval a kousal se do jazyka, aby nevyhrkl nějakou další hloupost, jako třeba „nemám vám přinést tylenol, Travisi?“. Pak bolest polevila a Boyette se uvolnil. „Promiňte,“ řekl.

„Kdy vám na to přišli?“ zeptal se Keith.

„Nevím. Asi před měsícem. Bolesti hlavy začaly v létě v Lansingu. Umíte si jistě představit, za co tam stála zdravotní péče, takže mi moc nepomohli. Když mě pustili a převezli sem, vzali mě do nemocnice svatýho Františka, udělali testy, prohnali mě přístroji a zjistili, že mám uprostřed hlavy vejce, přesně mezi ušima, příliš hluboko, než aby šlo vyoperovat.“ Zhluboka se nadechl, potom vypustil vzduch z plic a poprvé se dokázal usmát. Vlevo nahoře mu chyběl zub a díra, která po něm zela, byla nápadná. Keitha se zmocnilo podezření, že i zubařská péče má ve věznici daleko k ideálnímu stavu.

„Počítám, že lidi jako já jste už v životě potkal,“ poznamenal Boyette. „Lidi, co je čeká smrt.“

„Čas od času. Tohle povolání to s sebou nese.“

„A počítám, že tyhle lidi maj sklon brát opravdu vážně boha, a nebe a peklo a všechny tyhle věci.“

„Ovšemže ano. Je to v lidské přirozenosti. Když se musíme smířit s vlastní smrtelností, přemýšlíme o posmrtném životě. Jak jste na tom vy, Travisi? Věříte v Boha?“

„Někdy jo, někdy ne. Ale i když v něj zrovna věřím, stejně o tom pořád pochybuju. Pro vás je snadný věřit v Boha, protože máte snadnej život. To se o mně říct nedá.“

„Chcete mi vyprávět svůj příběh?“

„Vlastně ani ne.“

„Tak proč jste sem přišel, Travisi?“

Tik. Když se hlava opět uklidnila, Boyette přelétl očima po místnosti a pak soustředil pohled na pastora. Dlouho na sebe zírali, ani jeden při tom nemrkl. Nakonec prolomil mlčení Boyette: „Pastore, spáchal jsem pár špatnejch skutků. Ublížil několika nevinnejm lidem. A nejsem si jistej, že to všechno chci s sebou tahat do hrobu.“

Konečně jsme se někam dostali, pomyslel si Keith. Tíha nepřiznaného hříchu. Stud nad pohřbenou vinou. „Kdybyste mi řekl o těch špatných skutcích, možná by to pomohlo. Zpověď je nejlepší způsob, jak začít.“

„A je tohle důvěrný?“

„Z velké části ano, ale existuje pár výjimek.“

„Jakejch výjimek?“

„Když se mi vyzpovídáte a já na základě toho dojdu k závěru, že můžete být nebezpečný sám sobě nebo někomu jinému, tak se důvěrná povaha zpovědi ruší. Můžu podniknout přiměřené kroky, abych vás nebo další osoby chránil. Jinými slovy, můžu požádat o pomoc.“

„Vypadá to dost složitě.“

„Ve skutečnosti to není tak zlé.“

„Heleďte, pastore, mám pár ohavnejch kousků na triku, ale je jedna věc, která mě už dlouhý roky pronásleduje. Musím o tom s někým mluvit a nemám se kam obrátit. Když vám povím o strašlivým zločinu, kterej jsem před lety spáchal, musíte si to nechat pro sebe?“

Dana si do vyhledávače zadala přímo ředitelství kansaských nápravných zařízení a během několika vteřin měla přístup do zpackaného života Travise Dalea Boyetta. V roce 2001 odsouzen na deset let za pokus o znásilnění. Současný stav: uvězněn.

„Současný stav je v pracovně mého muže,“ zamumlala si pro sebe a dál bušila do kláves.

V roce 1991 odsouzen v Oklahomě na dvanáct let za sexuálně motivované těžké ublížení na zdraví s přitěžujícími okolnostmi. Propuštěn v roce 1998 na podmínku.

V roce 1987 odsouzen v Missouri na osm let za pokus o sexuálně motivované ublížení na zdraví. Propuštěn na podmínku v roce 1990.

V roce 1979 odsouzen v Arkansasu na dvacet let za sexuálně motivované těžké ublížení na zdraví s přitěžujícími okolnostmi. Propuštěn v roce 1985 na podmínku.

Ve státech Kansas, Missouri, Arkansas a Oklahoma byl Boyette registrován na seznamu sexuálních násilníků.

„Zrůda,“ řekla si v duchu. Přiložená fotografie ukazovala podstatně tělnatějšího a mladšího muže s řídnoucími tmavými vlasy. Dana rychle shrnula zločincovy záznamy a výsledek poslala Keithovi mailem do jeho počítače. Neměla strach, že by manželovi hrozilo nějaké nebezpečí, ale chtěla mít toho gaunera z domu.

Po hodině a půl nepříjemné konverzace s minimálním výsledkem začalo Keitha celé setkání unavovat. Boyette nejevil sebemenší zájem o boha, a jelikož právě bůh představoval oblast Keithovy odbornosti, vypadalo to, že se v tomhle případě moc neuplatní. Nebyl mozkový chirurg. Neměl znalosti, které by mohl Travisovi nabídnout.

Tlumený zvuk připomínající cinkání starobylého domovního zvonku ohlásil, že mu do počítače dorazila nová pošta. Dvě stisknutí zvonku by znamenala, že ho někdo chce navštívit. Tohle trojí zazvonění ale signalizovalo, že pro něj z předpokoje odešel vzkaz. Předstíral, že si ničeho nevšiml.

„K čemu máte tu hůl?“ zeptal se zdvořile.

„Basa je drsný místo k životu,“ odpověděl Boyette. „Dostal jsem se do rvačky, do který jsem se dostat neměl. Schytal jsem to do hlavy. Nádor mám nejspíš od toho.“ Měl dojem, že je to veselé, a tak se vlastnímu vtipu zasmál.

Keith považoval za svou povinnost přidat i pokus o uchechtnutí, pak vstal, došel ke stolu a prohlásil: „Víte co, dám vám svou navštívenku. Můžete mi kdykoliv zavolat. Tady budete vždycky vítán, Travisi.“ Sáhl po navštívence a zadíval se přitom na monitor. Čtyři, počítal, čtyři tresty, všechny spojené se sexuálně motivovaným násilím. Vrátil se k židli, podal navštívenku Travisovi a posadil se.

„Vězení je zvlášť drsné místo pro vězně usvědčené ze znásilnění, že je to tak, Travisi?“ poznamenal.

Člověk se přestěhuje do nového města. Tam musí zajít na policejní stanici nebo k soudu a nechat se registrovat jako sexuální násilník. Po dvaceti letech téhle praxe prostě dospěje k závěru, že to o něm ví úplně každý. Všichni ho pozorují. Boyette ani nevypadal překvapeně. „Hodně drsný,“ přitakal. „Ani si nepamatuju, kolikrát po mně někdo vyjel.“

„Travisi, podívejte se, nechce se mi probírat zrovna tohle téma. Mám ještě nějaké pochůzky. Kdybyste za mnou chtěl znova přijít, tak přijďte, ale zavolejte předem. Budu rád, když vás tuhle neděli uvidím na bohoslužbě.“ Keith si nebyl jist, že to myslí vážně, ale alespoň to znělo upřímně.

Boyette vytáhl z kapsy větrovky složený list papíru. „Slyšel jste někdy o případu Dontého Drumma?“ zeptal se, když papír podával Keithovi.

„Ne.“

„Černej kluk v jednom malým městě ve východním Texasu, odsouzenej v roce 1999 za vraždu. Přiznal, že zabil roztleskávačku ze střední školy, bílou holku, jejíž tělo se nikdy nenašlo.“

Keith papír rozložil. Šlo o kopii krátkého článku z novin, které vycházejí v Topece, bylo na něm nedělní, tedy včerejší datum. Keith rychle přelétl text očima a podíval se na policejní snímek Dontého Drumma. Na článku nebylo nic výjimečného, prostě jen další běžná poprava v Texasu spolu s dalším běžným prohlášením odsouzeného, že je nevinen. „Poprava je naplánovaná na tenhle čtvrtek,“ poznamenal Keith a vzhlédl.

„Tak já vám něco povím, pastore. Dostali špatnýho chlápka. Tenhle kluk neměl s tou vraždou nic společnýho.“

„Jak to víte?“

„Nemají žádný pořádný důkazy. Ani jeden důkaz. Poldové se rozhodli, že to udělal, vymlátili z něj přiznání a teď se ho chystaj oddělat. Je to špatně, pastore. Úplně špatně.“

„Jak to, že to tak dobře víte?“

Boyette se trochu naklonil dopředu, jako by se chystal pošeptat něco, co nikdy předtím neřekl nahlas. Keithovi každou vteřinou bušil tep rychleji a rychleji. Ale žádná slova se neozvala. Nastala další dlouhá odmlka, během níž na sebe oba muži zírali.

„Říká se tu, že tělo se nikdy nenašlo,“ poznamenal Keith. Musím ho rozmluvit.

„Přesně. Vymysleli si pohádku o tom, že ten kluk holku unes, znásilnil, udusil a pak hodil tělo z mostu do Červený řeky. Naprostej blábol od začátku do konce.“

„Takže vy víte, kde to tělo je?“

Boyette se narovnal a zkřížil paže na prsou. Začal přikyvovat. Tik. Pak další tik. Když byl pod tlakem, tiky přicházely rychleji.

„Zabil jste ji, Travisi?“ zeptal se Keith a ta otázka ho samotného vyděsila. Ještě před pěti minutami si v duchu sestavoval seznam farníků, které musí po okolních nemocnicích navštívit. Uvažoval, jak by se mu mohlo podařit vystrnadit Travise z budovy. A teď tady spolu tancují kolem vraždy a ukryté mrtvoly.

„Nevím, co mám dělat,“ řekl Boyette, když ho tvrdě zasáhla další vlna bolesti. Předklonil se, jako by chtěl zvracet, a obě dlaně si pevně tiskl k hlavě. „Umírám, je to jasný? Za pár měsíců bude po mně. Proč by měl ten kluk pojít taky? Nikomu nic neudělal.“ Oči měl vlhké a obličej zkřivený.

Keith sledoval, jak se Boyette chvěje. Podal mu papírový kapesníček a díval se, jak si Travis otírá obličej. „Nádor roste,“ prohlásil Boyette. „Každej den o něco zvětší tlak na lebku.“

„Máte nějaké léky?“

„Něco jo. Nezabíraj. Musím už jít.“

„Mám dojem, že jsme ještě neskončili.“

„Ale jo, skončili.“

„Kde je to tělo, Travisi?“

„To ani nechtějte vědět.“

„Chci to vědět. Možná dokážeme té popravě ještě zabránit.“

Boyette se rozesmál. „Vážně? V Texasu to teda moc nadějný není.“ Pomalu vstal a zaťukal holí do koberce. „Děkuju vám, pastore.“

Keith nevstal. Místo toho Boyetta pozoroval, jak rychle vychází z pracovny.

Dana zírala na dveře a odmítala se usmát. Po Boyettově „díky“ se zmohla na slabé „sbohem“. Načež byl pryč, zpátky na ulici bez kabátu a rukavic, ale jí to bylo úplně jedno.

Její manžel se nehýbal. Dál seděl shrbený na židli, nepřítomně se díval na stěnu a v ruce držel kopii novinového článku. „Není ti něco?“ zeptala se. Podal jí výstřižek a ona si ho přečetla.

„Nedochází mi tady nějaká souvislost,“ prohlásila, když byla se čtením hotova.

„Travis Boyette ví, kde je to tělo pohřbené. Ví to, protože ji zabil.“

„On se přiznal, že ji zavraždil?“

„Téměř. Říká, že má neoperovatelný mozkový nádor a že během několika měsíců zemře. Říká, že Donté Drumm nemá s tou vraždou nic společného. A rozhodně trvá na tom, že ví, kde se dá tělo najít.“

Dana se posadila na pohovku a zabořila se mezi polštáře a přehozy. „A ty mu věříš?“

„Je to starý kriminálník, Dano, trestanec. Vždycky bude radši lhát než mluvit pravdu. Člověk by mu neměl věřit ani slovo.“

„Ty mu ale věříš?“

„Myslím, že ano.“

„Jak mu můžeš věřit? Proč?“

„Trpí, Dano. A nejenom kvůli nádoru. O té vraždě a o mrtvém těle něco ví. Ví toho hodně a je upřímně rozčilený ze skutečnosti, že má být popraven nevinný člověk.“

Jako člověk, který trávil většinu času tím, že naslouchal choulostivým problémům svých bližních a nabízel jim útěchu a rady, na něž spoléhali, vypracoval se Keith na moudrého a všímavého pozorovatele. A mýlil se jen velmi zřídka. Dana byla daleko dřív hotova s názorem, měla daleko větší sklon ke kritizování a odsuzování a častěji se mýlila.

„Tak co si o tom myslíte, pastore?“ zeptala se.

„Obětujeme na to tak hodinu a zkusíme zjistit, co se dá. Pár věcí si ověříme: bude skutečně propuštěn na podmínku? A pokud ano, kdo je jeho probační úředník? Léčili ho někdy u Svatého Františka? Má mozkový nádor? A pokud ano, je skutečně neléčitelný?“

„Bez jeho souhlasu se k jeho lékařským záznamům nemůžeme dostat.“

„Jistě, ale snad se nám i tak podaří něco ověřit. Zavolej doktoru Herzlichovi – byl včera na bohoslužbě?“

„Ano.“

„Myslel jsem si to. Zavolej mu a zkus něco zjistit. Dneska ráno by zrovna měl mít službu u Svatého Františka. Zavolej taky propouštěcí komisi, třeba se něco dovíš ohledně té podmínky.“

„A co budeš dělat ty, zatímco já budu žhavit dráty?“

„Sednu si k internetu a pokusím se zjistit, co se dá, o té vraždě, o procesu, o odsouzeném, prostě všechno, co se tam tehdy dělo.“

Oba vstali a najednou měli naspěch. „A co když je to všechno pravda, Keithe?“ zarazila se Dana. „Co když se přesvědčíme, že ten gauner mluvil pravdu?“

„V tom případě budeme muset něco podniknout.“

„Jako třeba co?“

„Nemám ani tušení.“

2

Otec Robbieho Flaka koupil tu starou nádražní budovu v centru Slone v roce 1972, když byl Robbie ještě na střední škole a těsně předtím, než se město rozhodlo, že ji nechá strhnout. Pan Flak nadělal nějaké peníze na tom, že podával žaloby na vrtařské společnosti, a potřeboval trochu odlehčit peněžence. Se svými společníky nádraží opravil, přestěhovali se tam a následujících dvacet let přiměřeně prosperovali. Tedy rozhodně nebyli bohatí, alespoň podle texaských měřítek ne, ale byli to úspěšní právníci a jejich firma se ve městě těšila dobré pověsti.

Potom se na scéně objevil Robbie. Začal ve firmě pracovat už jako výrostek a ostatním právníkům bylo záhy jasné, že se od nich hodně liší. Moc se nezajímal o zisk, zato byl posedlý odporem k sociální nespravedlnosti. Naléhal na otce, aby přijímal případy, v nichž šlo o porušování občanských práv, diskriminaci kvůli věku nebo pohlaví, porušování práv nájemníků, policejní násilí, tedy případy, jimiž si člověk v malém jižanském městečku může vysloužit jen opovržení. Bystrý a ztřeštěný Robbie vystudoval někde na severu přípravku, načež zvládl právnickou fakultu na Texaské univerzitě v Austinu. Nikdy se nikde neucházel o místo, nikdy ho ani nenapadlo, že by mohl pracovat jinde než v nádražní budově ve Slone. Vždyť tady žilo tolik lidí, které chtěl zažalovat, a tolik zneužívaných a utiskovaných klientů, kteří ho potřebovali.

S otcem Robbie zápasil od prvního dne. Ostatní právníci buď odešli do důchodu, nebo se přesunuli jinam. V roce 1990, ve věku pětatřiceti let, zažaloval Robbie texaské město Tyler kvůli diskriminaci nájemníků. Proces, konající se v Tyleru, trval několik měsíců a Robbie si v jednu chvíli musel najmout ochranku, to když výhrůžky smrtí začaly vypadat až příliš věrohodně. Když porota vyřkla ortel a Robbie vysoudil devadesát milionů dolarů, stal se legendou, bohatým mužem a nezvladatelným radikálním právníkem s tolika penězi, že mohl dělat daleko větší povyk, než si kdy představoval. Otec se uklidil do penze, aby šel synovi z cesty, a věnoval se golfovým kurzům. Robbieho první žena si z manželova majetku urvala drobný podíl a honem se vrátila do St. Paul.

Flakova advokátní kancelář se stala útočištěm pro každého, kdo se cítil společností byť jen nepatrně ukrácen na svých právech. Zneužití, obvinění, šikanovaní, všichni nakonec vyhledali pana Flaka. K prověřování případů najímal Robbie celé pluky mladých advokátů a koncipientů. Každý den se probíral internetem, vybíral dobré tipy a ostatní zahazoval. Firma se rozrůstala, pak se zhroutila. Znovu začala růst a znovu šla ke dnu při dalším rozpadu. Právníci přicházeli a odcházeli. Robbie na ně podával žaloby a oni na něj. Peníze docházely a pak Robbie vyhrál další velký případ. Do nejnižšího bodu se jeho kariéra dostala ve chvíli, kdy nachytal svého účetního při zpronevěře a zmlátil ho kufříkem. Vážnějšímu trestu unikl tím, že přistoupil na třicetidenní odnětí svobody za přestupek. Případ se dostal na titulní strany novin a město Slone hltalo každičké slovo. Robbieho, který jinak pochopitelně bažil po popularitě, trápila nepříznivá medializace daleko víc než uvěznění. Advokátní komora státu mu udělila důtku a na devadesát dní mu pozastavila platnost povolení k výkonu advokátní praxe. Byla to jeho třetí srážka s etickým kodexem komory. Přísahal, že nebude poslední. Nakonec ho, s tučným šekem v ruce, opustila také manželka číslo dvě.

Jeho život byl, stejně jako jeho osobnost, naprosto neuspořádaný a pobuřující, Robbie žil v neustálém střetu se sebou samým i lidmi kolem sebe, ale nikdy se nenudil. Za jeho zády mu často říkali „Robbie Flanc“. A když začal popíjet nad míru, objevil se „Robbie Flaška“. Ale bez ohledu na všechny zvraty osudu, kocoviny, pochybné ženské a znepřátelené společníky, bez ohledu na nejisté finance, ztracené případy a nechuť mocných, Robbie Flak přicházel každé ráno do bývalé budovy nádraží s neochvějným odhodláním strávit den bojem za obyčejné lidičky. A někdy ani nečekal, až ho sami vyhledají. Když Robbie zavětřil, že se někde děje nějaká nespravedlnost, často skočil do auta a vydal se po stopě. Tohle neochabující úsilí ho dovedlo k nejznámějšímu případu celé jeho kariéry.

V roce 1998 ohromil Slone nejsenzačnější zločin v celé jeho historii. Sedmnáctiletá studentka Sloneské střední školy Nicole Yarberová zmizela a už ji nikdy nikdo neviděl živou ani mrtvou. Dva týdny město ani nedýchalo a sledovalo, jak tisíce dobrovolníků pročesávají uličky, parcely, strouhy a opuštěné budovy. Pátrání žádné výsledky nepřineslo.

Nicole byla oblíbená dívka, spíš průměrná studentka, členka všech obvyklých klubů, v neděli chodila do kostela kongregace Prvních baptistů, kde občas zpívala ve sboru. Nejzajímavější na ní ale bylo to, že dělala roztleskávačku na Sloneské střední škole. Když postoupila do nejvyššího ročníku, stala se kapitánkou oddílu roztleskávaček, což byla snad nejzáviděníhodnější školní funkce, tedy alespoň pokud jde o dívky. Čas od času si vyšla s jedním kamarádem, hráčem amerického fotbalu, který měl velké sny, ale dost omezené nadání. Ten večer, kdy zmizela, mluvila s matkou mobilním telefonem a slíbila, že bude doma před půlnocí. Bylo to v pátek začátkem prosince. Pokud jde o mužstvo Sloneských válečníků, fotbalová sezona skončila a život se začal vracet do normálních kolejí. Nicolina matka později prohlásila, že si s dcerou telefonovaly alespoň šestkrát denně, a záznamy telefonických hovorů to potvrdily. Taky si denně poslaly průměrně čtyři textové zprávy. Byly prostě v kontaktu a představa, že by Nicole prostě utekla a neřekla matce ani slovo, byla nemyslitelná.

Nicole neměla žádné citové problémy, nevypěstovala si žádné nevhodné stravovací návyky, chovala se zcela normálně, nebyla nikdy u psychiatra, neužívala drogy. Prostě zmizela. Žádní svědci. Žádné vysvětlení. Nic. V kostelích a školách zněly bez ustání prosebné modlitby. Byla zřízena horká linka a hovory se na ni jen hrnuly, ale ani z jednoho se nevyklubala věrohodná stopa. Vznikla také webová stránka, aby bylo možné sledovat pátrání a vyloučit šíření falešných zpráv. Do města přijížděli odborníci, skuteční i podvodní, aby nabízeli své rady. Objevil se, bez pozvání, i senzibil, ale zase z města odjel, když mu nikdo nenabídl, že mu za jeho služby zaplatí. Jak se vyšetřování protahovalo, smyšlených zpráv přibývalo, jelikož ve městě se nemluvilo o ničem jiném. Před domem zmizelé dívky parkoval čtyřiadvacet hodin denně policejní vůz v marné snaze dosáhnout toho, aby to rodina lépe zvládala. Jediná televizní stanice ve Slone najala další novinářské ucho, aby se pokusilo přijít celé věci na kloub. Jak se rozšiřoval okruh pátrání za město, dobrovolníci začali překopávat zem. Okna a dveře byly na závory. Otcové spali s pistolemi na nočních stolcích. Rodiče i opatrovatelky bedlivě hlídali děti. Duchovní přepracovali svá kázání, aby podpořili boj proti zlu. První týden zveřejňovala policie zprávy o průběhu pátrání denně, ale když zjistila, že nemá co říct, začala některé dny vynechávat. Vyšetřovatelé čekali a čekali a doufali, že narazí na nějakou stopu, že se ozve nečekaný telefonát, že si nějaký chytrák nenechá ujít vypsanou odměnu. Modlili se, aby došlo k nějakému průlomu.

Nakonec se dočkali šestnáct dní po Nicolině zmizení. Ve 4.33 ráno se v domě detektiva Drewa Kerbera rozezněl telefon a stačil zazvonit dvakrát, než po něm Kerber hmátl. Přestože byl vyčerpaný, nespal dobře. Instinktivně zapnul nahrávání, aby se zaznamenalo všechno, co v hovoru zazní. Nahrávka, která byla později tisíckrát přehrána, zněla takto:

Kerber: „Ano?“

Hlas: „To je detektiv Kerber?“

Kerber: „Ano. Kdo volá?“

Hlas: „To není důležitý. Zato je důležitý, že vím, kdo ji zabil.“

Kerber: „Potřebuju znát vaše jméno.“

Hlas: „Na to zapomeňte, Kerbere. Chcete si povídat o tý holce?“

Kerber: „Tak do toho.“

Hlas: „Chodila s Dontém Drummem. Úplně tajně. Snažila se to nějak ukončit, ale on o tom nechtěl ani slyšet.“

Kerber: „Kdo je Donté Drumm?“

Hlas: „Ale jděte, detektive. Drumma zná přece každý. Je to váš vrah. Chytil ji před obchoďákem a na silnici 244 ji hodil z mostu. Je na dně Červený řeky.“

Spojení bylo přerušeno. Hovor se uskutečnil z telefonního automatu v jednom obchodě s celonočním provozem ve Slone, ale dál stopa nikam nevedla.

Drby o tom, že Nicole chodí s černošským fotbalistou, slyšel detektiv Kerber už dřív, ale nikdo nebyl schopen to potvrdit. Její chlapec to zatvrzele odmítal. Tvrdil, že se spolu občas scházeli asi tak rok, a byl si jist, že Nicole ještě nebyla sexuálně aktivní. Jenže jako většina klepů, které jsou příliš dráždivé, než aby si jich lidé nevšímali, i tahle povídačka utkvěla v povědomí obyvatel městečka. Byla to natolik odpuzující a potenciálně výbušná představa, že Kerber neměl sebemenší chuť ji s rodiči Nicole probírat.

Kerber zíral na telefon a pak vyndal pásek s nahrávkou. Dojel na policejní oddělení města Slone, udělal si pořádný hrnek kávy a znovu si nahrávku poslechl. Byl v povznesené náladě a nemohl se dočkat, až se bude moci o tuhle novinku podělit se členy vyšetřovacího týmu. Všechno do sebe zapadalo – milostná aférka dospívající dívky, černoch a běloška, to je dodnes ve východním Texasu pořádné tabu, Nicolina snaha celou záležitost ukončit, odmítavá reakce ze strany jejího odstrkovaného milence. Dokonale to dávalo smysl.

Měli svého člověka.

O dva dny později byl Donté Drumm zatčen a obviněn z únosu, brutálního znásilnění a zavraždění Nicole Yarberové. Ke zločinu se přiznal a připustil, že dívčino tělo hodil do Červené řeky.

S Robbiem Flakem se detektiv Kerber znal už hodně dlouho a jejich vztah neměl daleko k otevřenému nepřátelství. Za ta léta na sebe několikrát narazili nad nejrůznějšími kriminálními případy. Kerber právníkem pohrdal stejně silně jako všemi ostatními bídáky, kteří zastupovali zločince. Flak považoval Kerbera za brutálního gangstera, nebezpečného chlápka s odznakem a pistolí, který je schopen čehokoliv, jen aby dosáhl něčího odsouzení. V jednom pamětihodném případě chytil Flak Kerbera před porotou při čistokrevné lži, a aby tuto očividnou skutečnost zdůraznil, zaječel na svědka: „Ty seš prostě jen parádně prolhanej hajzl, co, Kerbere?“

Dostal za to důtku, jeho chování bylo odsouzeno a musel se omluvit Kerberovi i porotě a zaplatit pět set dolarů pokuty. Ale jeho klient nebyl shledán vinným a na ničem jiném nezáleželo. V dějinách advokátní komory okresu Chester se nevyskytoval žádný právník, jehož chování by bylo odsuzováno častěji než chování Robbieho Flaka. Byl to rekord, na který byl Robbie docela pyšný.

Sotva se k němu donesla zpráva o zatčení Dontého Drumma, vyřídil Robbie pár zběsilých telefonátů a pak se odebral do černošské čtvrti Slone, místa, které dobře znal. Doprovázel ho Aaron Rey, bývalý člen gangu, který si odkroutil trest za distribuci drog a teď si slušně vydělával u Flakovy advokátní kanceláře jako osobní strážce, poslíček, řidič, vyšetřovatel, prostě jako cokoliv, co Robbie zrovna potřeboval. Rey vždycky nosil přímo pod šaty alespoň dvě pistole a další dvě měl v aktovce. Všechny byly držené legálně, jelikož Flak dosáhl toho, že Reyovi byla navrácena všechna jeho práva a mohl teď dokonce i volit. Robbie Flak měl po celém Slone nepřátel víc než dost, jenže všichni tito nepřátelé znali pana Aarona Reye.

Drummova matka pracovala v nemocnici a otec jezdil s náklaďákem pro jednu pilu stojící na jih od města. Žili se svými čtyřmi potomky v malém, bíle omítnutém domku s vánočními světly kolem oken a s girlandou na dveřích. Jejich duchovní dorazil chvíli po Robbiem. Mluvili spolu několik hodin. Rodiče byli vyvedeni z rovnováhy, zmateni, zdrceni, rozčileni a vyděšeni nad jakoukoliv myslitelnou míru. A byli také vděčni panu Flakovi, že za nimi přijel. Neměli ani tušení, co si mají počít.

„Mohu nahlásit, že se toho případu ujímám,“ poznamenal Robbie a oni souhlasili.

O devět let později na případu stále ještě pracoval.

V pondělí pátého listopadu dorazil Robbie do nádražní budovy brzo ráno. Celou sobotu a neděli pracoval a vůbec neměl pocit, že by si byl o víkendu odpočal. Náladu měl ponurou, dokonce pod psa. Následující čtyři dny se odehrají ve znamení chaotického zmatku, zběsilého sledu událostí, z nichž některé budou předvídatelné, zato jiné naprosto neočekávané, a až ve čtvrtek v šest večer klesne prach, Robbie bude s největší pravděpodobností stát, to mu bylo téměř jasné, v stísněné místnosti pro svědky v Huntvillské věznici a bude držet za ruce Robertu Drummovou, zatímco stát Texas bude do jejího syna pumpovat injekci s takovou dávkou chemikálií, že by to zabilo koně.

Už si to jednou prožil.

Vypnul motor svého BMW, ale nerozepnul si bezpečnostní pás. Rukama pevně svíral volant, díval se čelním sklem ven, ale nic nevnímal.

Devět let bojoval za Dontého Drumma. Tu válku vedl jako žádnou předtím. V tomhle podivném procesu, v němž byl Donté odsouzen za vraždu, bojoval jako šílenec. Odvoláními zneužíval odvolací soudy. Bruslil na samé hraně etických zásad a pohyboval se na hranici zákona. Psal oslavné články o nevině svého klienta. Platil experty, aby vymýšleli nové teorie, kterým stejně nikdo nevěřil. Obtěžoval guvernéra do té míry, že už v jeho úřadě telefon nebrali ani obyčejní poskokové. Lobboval u politiků, v organizacích na obranu nevinně odsouzených, v náboženských skupinách, u advokátních komor, mezi odborníky na občanské právo, u Americké unie za občanská práva, v Amnesty International, u odpůrců trestu smrti, u všech a u každého, kdo by mohl něco udělat pro záchranu jeho klienta. Ale hodiny se nezastavily. Stále tikaly a pořád hlasitěji a hlasitěji.

Postupem času utratil Robbie Flak všechny peníze, spálil všechny mosty, znepřátelil si většinu přátel a dostal se na hranici vyčerpání a vyšinutosti. Troubil na poplach tak dlouho, že už mu nikdo nevěnoval pozornost. Pro většinu pozorovatelů byl jen dalším užvaněným advokátem, který vykřikuje do světa, že jeho klient je nevinný – a to není nijak neobvyklý jev.

Ten případ ho naprosto vysál, a když bylo po všem a státu Texas se konečně podařilo nasměrovat Dontého Drumma k popravě, Robbie vážně pochyboval, že dokáže ještě něco dělat. Plánoval si, že se odstěhuje, prodá dům, oznámí městu Slone i státu Texas, ať mu políbí řiť, a odejde žít někam do hor, nejspíš do Vermontu, kde jsou chladná léta a stát tam nezabíjí lidi.

V konferenční místnosti se rozsvítila světla. Někdo už tam byl, zřejmě otevíral podnik a připravoval ho na ten pekelný týden. Robbie konečně vystoupil z auta a vešel dovnitř. Pozdravil Carlose, jednoho ze svých dlouholetých koncipientů, a společně strávili pár minut nad kávou. Hovor se záhy stočil na fotbal.

„Díval ses na Kovboje?“ zeptal se Carlos.

„Nemoh jsem. Slyšel jsem, že Preston měl velký den.“

„Dostal se na dvě stě yardů. A třikrát skóroval.“

„Už dávno Kovbojům nefandím.“

„Já taky ne.“

Před měsícem seděl Rahmad Preston přímo tam u nich, v konferenční místnosti, rozdával autogramy a pózoval pro fotografy. Rahmad měl vzdáleného bratrance, kterého před deseti roky popravili ve státě Georgia, a vrhl se na případ Dontého Drumma s velkými plány, jak do věci zatáhne ostatní členy týmu a velká zvířata z NFL, aby pomohli mávat praporem na barikádách. Sešel se s guvernérem, s komisí pro projednávání milostí, s hlavouny z podnikatelské sféry, s politiky, taky s několika rappery, o nichž tvrdil, že je dobře zná, a dokonce možná i s několika týpky z Hollywoodu. Šel do toho s takovým povykem, až to vypadalo, že stát bude muset přece jen couvnout. Jenže se ukázalo, že Rahman je jen tlučhuba. Zničehonic zmlkl, jeho agent prohlásil, že se „stáhl do izolace“, a přidal vysvětlení, že celý případ velkého zadního obránce až příliš rozptyluje. Robbie, který nešel pro konspirační teorii nikdy daleko, měl podezření, že vedení Kovbojů a síť velkých firem, které je sponzorují, na Rahmana nějak zatlačili.

V půl deváté už byli všichni pracovníci firmy shromážděni v konferenční místnosti a Robbie je požádal o klid, aby mohl zahájit schůzi. V současné době neměl žádné společníky – poslední od něj odešel s žalobou, která se doposud projednávala –, ale měl dva přidružené partnery, dva koncipienty, tři sekretářky a Aarona Reye, který se od něj nehnul na krok. Po patnácti letech strávených s Robbiem věděl Aaron o zákonech víc než ti nejzkušenější koncipienti. Přítomen byl také právník z Amnesty Now, londýnské organizace pro lidská práva, která obětovala tisíce hodin odborné práce při podávání Drummových odvolání. Prostřednictvím videokonference se jednání účastnil také právník z Austinu, advokát specializující se na odvolací procesy, kterého najala texaská skupiná odpůrců hrdelních trestů.

Robbie probral plán činnosti na celý týden. Každý tak věděl, co má na starosti, úkoly byly rozdány, odpovědnosti vyjasněny. Robbie se snažil vypadat optimisticky, překypovat nadějí, působit dojmem, že zázrak už je na cestě.

Zázrak se pomalu začal rýsovat o nějakých čtyři sta mil dál na sever, ve městě Topeca ve státě Kansas.

3

Několik podrobností se podařilo ověřit bez většího úsilí. Dana, volající z luteránského kostela svatého Marka a plnící svou povinnost zjišťováním údajů o lidech navštěvujících jejich kostel, si popovídala s ředitelem reintegračního centra a ten jí sdělil, že Boyette u nich pobývá už tři týdny. Jeho „pobyt“ je naplánován na devadesát dní, a když se bude všechno dobře vyvíjet, bude z něj svobodný člověk, tedy pochopitelně s řadou dost citelných omezení, která s sebou nese propuštění na podmínku. Centrum má v tuto chvíli dvaadvacet obyvatel a ani jednu obyvatelku a organizačně spadá pod pravomoc ředitelství nápravných zařízení. Od Boyetta, stejně jako od všech ostatních, se očekává, že v osm ráno odejdou a vrátí se do šesti večer, kdy se podává večeře. Všichni jsou podporováni v tom, aby si hledali práci, a ředitel je často zaměstnává tak, že je nechává uklízet a chce po nich různé příležitostné činnosti. Boyette takhle čtyři hodiny denně po sedmi dolarech za hodinu v suterénu jedné vládní budovy sleduje monitory bezpečnostních kamer. Je spolehlivý a pořádný, moc toho nenamluví a zatím nezpůsobil žádné potíže. Obecně platí, že lidi v reintegračním centru se snaží chovat vzorně, jelikož porušení pravidel nebo nepřijatelné chování by vedlo k návratu do vězení. Vidí, tuší a cítí svobodu a nechtějí si to ničím pokazit.

O holi toho ředitel mnoho nevěděl. Boyette ji prý používá od prvního dne, co se u nich ukázal. Jenže ve skupince unuděných kriminálníků se toho moc neutají, záplavy drbů se jen hrnou, a tak se proslechlo, že Boyetta ve vězení tvrdě ztloukli. Ano, každý ví, že ten chlápek má odporný trestní rejstřík, a v zásadě se mu všichni raději vyhýbali. Byl divný, uzavřený do sebe a spal sám v kumbálku za kuchyní, zatímco ostatní přebývali dole ve velké místnosti. „Jenže my tu máme nejrůznější týpky,“ poznamenal ředitel. „Od vrahů po kapesní zloděje. Nikoho se moc nevyptáváme.“

Dana se rozhodla pro menší podvod a s předstíranou bezstarostností se zmínila o zdravotních obtížích, jež Boyette uvedl, když byl tak laskav a vyplňoval kartu pro návštěvníky. Nařízení duchovního. Žádná taková karta neexistovala a Dana honem vyslala kratičkou modlitbičku k Všemohoucímu s prosbou o odpuštění. Ve srovnání s tím, o co v tomhle případě jde, je drobná a neškodná lež přece úplná maličkost. Ano, odpověděl ředitel, když si Boyette nepřestával naříkat na bolesti hlavy, odvezli ho do nemocnice. Tihle mládenci milují lékařská vyšetření. U Svatého Františka mu udělali fůru testů, ale víc o tom ředitel neví. Boyette dostal několik receptů, ale to je jeho věc. Je to medicínská záležitost a jako taková se ředitele netýká.

Dana mu poděkovala a připomněla mu, že u Svatého Marka je vítán každý, včetně mužů z reintegračního centra.

Pak zatelefonovala doktoru Herzlichovi, což byl hrudní chirurg u Svatého Františka a dlouholetý člen farnosti Svatého Marka. Neměla v úmyslu tahat z něj informace ohledně zdravotního stavu Travise Boyetta, takovou všetečnost si nemohla dovolit, a navíc by to k ničemu nevedlo. Musí nechat manžela, aby si s lékařem promluvil za zavřenými dveřmi, a třeba pomocí svých tlumených a profesionálních hlasů najdou společnou řeč. Dovolala se do hlasové schránky a nechala v ní Herzlichovi vzkaz, aby se manželovi ozval.

Zatímco se zabývala telefonováním, Keith seděl jako přikovaný před monitorem a byl zcela pohlcen případem Dontého Drumma. Webová stránka byla dost bohatá. Stačí klepnout a máte desetistránkové shrnutí celého případu. Pak člověk klepne jinam a má před sebou celý soudní spis, 1830 stran. A klepnutí tady dole umožní zájemci vstup na stránku odvolání se všemi rozklady a místopřísežnými prohlášeními, dalších zhruba šestnáct set stran. Průběh soudního procesu zabíral dalších 340 stran a obsahoval i rozhodnutí odvolacích soudů. Byla tam i tabulka rozsudků smrti vykonaných v Texasu a odkazy na Drummovu fotogalerii, na záložku Donté v cele smrti, na Fond na obranu Dontého Drumma a na záložky Jak můžete sami pomoci, Tisk o případu a komentáře, Justiční omyly a falešná přiznání a úplně dole odkaz na Robbieho Flaka, právního zástupce.

Keith začal tím, že si pročetl věcné shrnutí celého případu. Stálo tam:

Město Slone v Texasu, čtyřicet tisíc obyvatel, kdysi bujaře jásající, když se Donté Drumm vřítil na hřiště jako zadní obránce, dnes s úzkostí očekává jeho popravu.

Donté Drumm se narodil v roce 1980 v Marshallu v Texasu jako třetí dítě Roberty a Rileye Drummových. Čtvrté dítě přišlo na svět o čtyři roky později a krátce nato se rodina přestěhovala do Slone, kde Riley našel práci u odvodňovací firmy. Rodina se stala členem kongregace Afrikánské metodistické církve a dodnes v kongregaci aktivně působí. Donté tu byl pokřtěn, když mu bylo osm let. Ve Slone navštěvoval veřejné školy a ve dvanácti si všimli jeho sportovního nadání. Velkou postavou a mimořádnou rychlostí se stal platným hráčem na fotbalovém hřišti a ve čtrnácti letech, jako student prvního ročníku, začal hrát na postu zadního obránce ve školním mužstvu Sloneské střední školy. Ve druhém i třetím ročníku byl vyhlášen nejlepším hráčem a již se i ústně zavázal, že bude hrát za Texaskou státní univerzitu, jenže v první čtvrtině první hry ve čtvrťáku ukončilo jeho kariéru těžké poranění kotníku. Operace byla úspěšná, ale způsobenou škodu už napravit nešlo. Nabídka stipendia byla stažena. Donté nedokončil střední školu, jelikož byl mezitím odsouzen. Jeho otec Riley zemřel na srdeční chorobu v roce 2002, tedy v době, kdy Donté stále seděl v cele smrti.

Když bylo Dontému Drummovi patnáct let, byl zatčen a obviněn z napadení. Údajně měl za tělocvičnou střední školy se dvěma černošskými kamarády zbít dalšího černošského chlapce. Případu se ujal soud pro mladistvé. Donté nakonec přiznal vinu a dostal podmínečný trest. Když mu bylo šestnáct, byl zatčen za prosté držení marihuany. V té době už byl vyhlášeným obráncem a ve městě ho všichni znali. Obvinění bylo později staženo.

Dontému Drummovi bylo devatenáct, když byl v roce 1999 odsouzen na únos, znásilnění a vraždu středoškolské roztleskávačky Nicole Yarberové. Drumm i Yarberová byli studenty posledního ročníku Sloneské střední školy. Byli to kamarádi a vyrůstali ve Slone společně, i když Nicole, či „Nikki“, jak jí hodně lidí říkalo, bydlela na předměstí, zatímco Donté žil v Hazel Parku, starší části města, kde se nejvíc usazovala černošská střední třída. Slone je z jedné třetiny černošský, a zatímco školy jsou integrované, pro církve, kluby a čtvrti to neplatí.

Nicole Yarberová se narodila ve Slone v roce 1981 jako první a jediné dítě Reevy a Cliffa Yarberových, kteří se rozvedli, když byly holčičce dva roky. Reeva se znovu vdala a Nicolu vychovávala matka a nevlastní otec Wallis Pike. Pan a paní Pikeovi měli další dvě děti. Nepočítáme-li rozvod, byla Nicolina výchova běžná a bezproblémová. Vychodila první a druhý stupeň na veřejných základních školách ve Slone a v roce 1995 nastoupila do prvního ročníku Sloneské střední školy. (Slone má jen jednu střední školu. A nepočítáme-li obvyklé mateřské školky při jednotlivých církvích, nemá město ani žádné soukromé školy.) Nicole byla průměrná studentka, která zřejmě trápila své učitele zřetelným nedostatkem zájmu o učení. Podle několika posudků měla na to, aby byla vynikající studentka. Jinak ji lidé měli rádi, byla známá, velmi společenská a neměla nikdy žádné kázeňské problémy ani se nedostala do střetu se zákonem. Byla aktivní členkou První baptistické církve ve Slone. Bavila ji jóga, vodní lyžování a country music. Podala si přihlášku na dvě přípravky: Baylor ve Waku a Trinity v San Antoniu, obě v Texasu.

Její otec Cliff Yarber odešel ze Slone a přestěhoval se do Dallasu, kde získal slušné jmění. Jako odloučený otec se podle všeho snažil svou nepřítomnost nahradit bohatými dary. K šestnáctým narozeninám dostala Nicole jásavě červený kabriolet BMW, bezpochyby nejkrásnější auto na parkovišti střední školy ve Slone. Dárek se stal zdrojem sporů mezi rozvedenými rodiči. Nevlastní otec Wallis Pike vedl obchod s potravinami a finančně se mu dařilo dobře, ale s Cliffem Yarberem se rovnat nemohl.

Asi tak rok před svým zmizením se Nicole začala scházet se spolužákem, který se jmenoval Joey Gamble a patřil mezi nejvýraznější žáky školy. V druhém a třetím ročníku byli Nicole a Joey pochopitelně zvoleni nejoblíbenějšími studenty školy a pózovali spolu pro školní ročenku. Joey byl jedním ze tří kapitánů školního fotbalového týmu. Později ještě krátce hrál v prvním roce vysokoškolské přípravky. V soudním procesu s Dontém Drummem mu bylo souzeno stát se klíčovým svědkem.

Po jejím zmizení a následném procesu se objevila celá řada spekulací o vztahu mezi Nicole Yarberovou a Dontém Drummem. Nic určitého se ale nezjistilo ani nepotvrdilo. Donté vždy trval na tom, že nikdy nešlo o nic jiného než o běžné kamarádství, že prostě byly dvě děti, které vyrostly ve stejném městě a chodily do stejného ročníku školy, kam patřilo dalších pět set mladých lidí. Před soudem a pod přísahou odmítl, že by kdy měl s Nicole pohlavní styk, a na tomto svém tvrzení trval. Její kamarádky byly stejného názoru. Pochybovači ale upozorňovali na to, že Donté by byl blázen, kdyby připustil, že měl důvěrný poměr se ženou, z jejíž vraždy je obviněn. Někteří z jeho přátel údajně prohlásili, že ti dva spolu zrovna začali chodit, když Nicole zmizela. Celá řada spekulací se soustřeďuje na jednání Joeye Gamblea. Gamble vypověděl u soudu, že viděl zelenou dodávku Ford, jak pomalu a „podezřele“ jezdí po parkovišti, kde měla Nicole zaparkované BMW v době svého zmizení. Donté Drumm takovou dodávku skutečně často řídil, patřila jeho rodičům. Gambleovo svědectví bylo před soudem napadeno a mělo být odmítnuto. Je totiž možné, že Gamble věděl o Nicolině poměru s Dontém a dostal jako odmítnutý nápadník takový vztek, že policii pomáhal obvinění proti Dontému Drummovi vykonstruovat.

Tři roky po skončení procesu určil hlasový odborník najatý obhájci, že anonym, který detektivu Kerberovi zavolal tip na Drumma, byl ve skutečnosti Joey Gamble. Gamble to vehementně popírá. Pokud je to pravda, tak Gamble hrál v zatčení, obvinění a odsouzení Dontého Drumma významnou roli.

Překvapil ho hlas z jiného světa. „Keithe, to je doktor Herzlich,“ oznámila mu Dana domácím telefonem.

„Díky,“ odpověděl jí Keith a chvíli zůstal jen tak sedět, aby si pročistil hlavu. Pak zvedl sluchátko. Začal s obvyklými zdvořilostmi, ale věděl, že doktor je nadmíru zaměstnaný člověk, a tak rychle přešel k věci. „Podívejte, pane doktore, potřeboval bych od vás malou službičku, ale jestli to pro vás bude nepřijatelné, tak mi to rovnou řekněte. Během včerejší bohoslužby jsme tu měli jednoho návštěvníka, trestance, který se právě připravuje na propuštění, tráví několik měsíců v reintegračním centru a je to opravdu zbloudilá ovce. Zastavil se tu dneska ráno, ve skutečnosti odešel před chvilkou, a tvrdí, že má dost vážné zdravotní problémy. Pečují o něj u Svatého Františka.“

„V čem spočívá ta službička?“ zeptal se doktor Herzlich a jako by se přitom díval na hodinky.

„Jestli spěcháte, můžeme to probrat později.“

„Ne, jen klidně pokračujte.“

„Takže – tvrdí, že mu našli nádor na mozku a že je to zlé, protože je to glioblastom. Říká, že už je jisté, že brzy umře. Rád bych věděl, kolik z toho mi můžete ověřit. Neptám se vás na žádné důvěrné informace, rozumíte? Vím, že to není váš pacient, a nechci, aby kvůli nám kdokoliv porušoval pravidla. O to vás nežádám. Natolik mě přece znáte.“

„Proč mu nevěříte? Proč by někdo tvrdil, že má nádor na mozku, kdyby to nebyla pravda?“

„Je to recidivista, doktore. Celý život za mřížemi a tak podobně, pravděpodobně už sám neví, co je pravda a co není. Ale neříkám, že mu to nevěřím. Během návštěvy ho u mě v kanceláři dvakrát přepadla krutá bolest hlavy a bylo děsné jenom se na to dívat. Prostě bych si jen rád potvrdil, že je pravda, co mi říkal. To je všechno.“

Chvíli bylo ticho, jako by se doktor rozhlížel, jestli neposlouchá někdo nezvaný. „Nemůžu se v tom vrtat příliš do hloubky. Máte tušení, který doktor od nás by ho mohl mít na starosti?“

„Ne.“

„Dobře. Řekněte mi jeho jméno.“

„Travis Boyette.“

„Píšu si. Dejte mi pár hodin.“

„Díky, doktore.“

Keith chvatně zavěsil a vrátil se do Texasu. Pokračoval ve čtení věcného shrnutí případu:

Nicole zmizela v pátek 4. prosince 1998 v noci. Večer strávila s kamarádkami v kině v jediném nákupním centru ve Slone. Po představení snědly dívky – byly čtyři – pizzu v restauraci, jež se také nachází v centru. Když do restaurace vcházely, zastavily se na chvilku na kus řeči se dvěma chlapci, z nichž jeden byl Joey Gamble. Nad pizzou se dívky dohodly, že se sejdou v domě Ashley Vericové a podívají na noční program v televizi. Když všechny čtyři vycházely z restaurace, Nicole se omluvila, že si musí odskočit na toaletu. Její tři kamarádky už ji nikdy neviděly. Zavolala matce a slíbila jí, že bude doma do půlnoci, to pro ni byla obvyklá večerka. Pak zmizela. Po hodině to začalo jejím kamarádkám dělat starosti a začaly telefonovat na všechny strany. O dvě hodiny později se její BMW našlo na parkovišti, tam, kde ho postavila. Bylo zamčené. Nikde nebyla ani stopa po nějakém zápase, ani známka toho, že by něco nebylo v pořádku, nikde ani stopa po Nicole. Rodiče i přátelé propadli panice a začalo pátrání.

Policie okamžitě pojala podezření, že došlo k nějaké neblahé události, a vyvinula obrovské úsilí, aby Nicole našla. Přihlásily se tisíce dobrovolníků a ti během následujících dní a týdnů pročesali město jako nikdy předtím. Nic se ale nenašlo. Bezpečnostní kamery kolem nákupního centra byly příliš daleko, zaměřené jinam a celkově bez užitku. Nikdo nevypověděl, že by viděl Nicole odcházet z centra a kráčet k autu. Cliff Yarber nabídl za jakoukoliv informaci sto tisíc dolarů, a když to nezabralo, zvýšil odměnu na dvě stě padesát tisíc dolarů.

První obrat v případu nastal 16. prosince, dvanáct dní po dívčině zmizení. Na písčině na břehu Červené řeky, poblíž místa známého jako Rush Point, rybařili dva bratři a jeden z nich šlápl na kousek umělé hmoty. Byla to Nicolina legitimace do tělocvičny. Bratři prohrabali bahno a písek a našli další kartičku – její středoškolský průkaz ze Sloneské střední školy. Jeden z bratrů si vzpomněl, o koho jde, a tak okamžitě vyrazili na policejní oddělení ve Slone.

Rush Point je skoro šedesát kilometrů severně od hranic města.

Policejní vyšetřovatelé vedení detektivem Drewem Kerberem se rozhodli, že zprávu o nalezení legitimace a průkazu nezveřejní. Zdůvodnili to tím, že bude lepší nejprve najít mrtvolu. Spustili rozsáhlé, leč bezvýsledné pátrání v řece na míle daleko na sever i na jih od Rush Pointu. Státní policie jim vypomohla jednotkou potápěčů. Žádná další stopa se ale nenašla. Úřady z míst ležících až stovky kilometrů po proudu řeky dostaly upozornění s žádostí, aby řeku sledovaly.

V průběhu pátrání v řece zavolal detektivovi Kerberovi anonym obviňující Dontého Drumma. Detektiv neplýtval časem. O dva dny později se svým společníkem detektivem Jimem Morrisseyem zajistil Dontého Drumma ve chvíli, kdy mladík vycházel ze sportovního klubu. O několik hodin později jiní dva detektivové oslovili mladého muže jménem Torrey Pickett, blízkého přítele Dontého Drumma. Pickett souhlasil s tím, že je doprovodí na policejní oddělení a odpoví na několik otázek. O zmizení Nicole nic nevěděl a neměl z ničeho obavy, i když byl nervózní z toho, že má jít na policii.

„Keithe, to je auditor. Linka dvě,“ oznámila mu Dana domácím telefonem. Keith se podíval na hodinky – bylo za deset minut jedenáct – a zavrtěl hlavou. Poslední hlas, který chtěl zrovna v tuhle chvíli slyšet, byl hlas účetního revizora jejich kongregace.

„Je v tiskárně dost papíru?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděla hbitě. „Podívám se.“

„Když tak ji doplň, prosím tě.“

„Samozřejmě.“

Keith s nechutí stiskl tlačítko linky dvě a zahájil únavnou, ale nikoliv dlouhou debatu o vývoji financí kongregace do 31. října. Naslouchal číslům a současně ťukal do klávesnice. Vytiskl si desetistránkové shrnutí případu, třicet stránek zpravodajských článků a komentářů, přehled uplatňování trestu smrti v Texasu, popis Drummova pobytu v cele smrti, a když se na obrazovce objevilo sdělení, že v tiskárně došel papír, klikl na Fotogalerii Dontého Drumma a prohlížel si obličeje. Donté jako malý chlapec s rodiči, dva starší bratři, jedna mladší sestra; Donté jako kluk navlečený do hábitu sborového zpěváka v kostele; Donté v nejrůznějších pózách jako zadní obránce v americkém fotbale; policejní snímek použitý na titulní straně deníku Slone Daily News; Donté, jak ho s pouty na rukou vedou do soudní síně; další záběry z procesu; a každoroční úřední snímek z věznice začínající v roce 1999 vzpurným pohledem do objektivu a končící v roce 2007 pohublým, stárnoucím sedmadvacetiletým mužem.

Když revizor skončil, Keith vyšel do přední místnosti a posadil se proti manželce. Třídila papíry, které předtím vytiskl, a rychle si je přitom prohlížela. „Četl jsi to?“ zeptala se a ukázala na haldu listů.

„Jak asi? Vždyť jsou to stovky stran.“

„Poslechni si tohle,“ vyzvala ho a začala číst: „Tělo Nicole Yarberové se nikdy nenašlo, a zatímco v některých jiných jurisdikcích by to mohlo zmařit vznesení obvinění, v Texasu to vývoj událostí ani nezpomalilo. Ve skutečnosti tento přístup v Texasu jako v jednom z mála států podporuje stav zdejšího precedenčního práva, které dovoluje vznést obvinění z vraždy i v případech, kdy neexistuje jednoznačný důkaz, že k vraždě skutečně došlo. Přítomnost mrtvého těla není nezbytně nutná.“

„Tak daleko jsem se ještě nedostal,“ přiznal.

„Věřil bys tomu?“

„Už pořádně nevím, čemu mám vlastně věřit.“

Zazvonil telefon. Dana se po něm rychle natáhla a úsečně sdělila volajícímu, že pastor je momentálně zaneprázdněn. Když zavěsila, podívala se na muže: „No dobře, pastore. Tak co máme v plánu dál?“

„Žádný plán nemáme. Dalším krokem – a jediným, který jsem v tuhle chvíli schopen vymyslet – bude to, že si znova promluvím s Trevisem Boyettem. Když připustí, že ví, kde to tělo je nebo bylo, můžu na něj tlačit, aby se přiznal k vraždě.“

„A když to udělá? Co potom?“

„Nemám tušení.“

4

Detektiv pátral po Joeovi Gambleovi tři dny, než se mu ho podařilo kontaktovat. Gamble se neskrýval a ani nebylo těžké ho najít. Pracoval jako pomocná síla v jednom mamutím prodejním skladu zlevněných náhradních dílů k automobilům na houstonském předměstí Mission Bend a bylo to jeho třetí zaměstnání v uplynulých čtyřech letech. Na kontě měl jeden rozvod a druhý byl podle všeho na cestě. Se svou druhou manželkou nežil a oba se stáhli do protilehlých rohů ringu, kde na ně čekali právníci. Ono nebylo moc o co bojovat, alespoň pokud jde o majetek. Bylo tu jedno dítě, autistický chlapec, a ani jeden z rodičů ve skutečnosti nestál o to, aby mu byl svěřen do péče. Takže bojovali, jen aby bojovali.

Složka týkající se Gamblea byla stejně stará jako případ sám a detektiv ji znal nazpaměť. Po střední škole hrál chlapec jeden rok americký fotbal na přípravce a pak vypadl. Poflakoval se několik let po Slone, šel ze zaměstnání do zaměstnání a většinu času trávil v tělocvičně, kde se cpal steroidy a měnil se v mohutný exemplář. Chvástal se, že se stane profesionálním kulturistou, ale nakonec ho i to přestalo bavit. Oženil se s místní dívkou, rozvedli se, on se přestěhoval do Dallasu a později se přesunul do Houstonu. Podle ročenky Sloneské střední školy z roku 1999 měl v plánu pořídit si dobytkářský ranč, pokud se mu ovšem nebude dost dařit v národní fotbalové lize.

Liga nevyšla, ranč taky ne, a tak když se detektiv rozhodl jednat, Joey třímal v ruce podložku s papíry a mračil se na přehlídku stěračů na přední skla. Dlouhá ulička byla prázdná. Bylo téměř poledne, navíc pondělí, a sklad byl prakticky prázdný.

„Vy jste Joey?“ zeptal se detektiv s nepatrným úsměvem pod hustým knírem.

Joey se podíval na umělohmotnou jmenovku, kterou měl připíchnutou na košili kousek nad kapsou. „Jo, to jsem,“ přikývl a opětoval úsměv. Tohle je nakonec přece obchod a zákazníka musí člověk oprašovat. Jenže tenhle chlápek na zákazníka moc nevypadal.

„Jmenuju se Fred Pryor.“ Vymrštil pravou ruku, jako by šlo o box a on se chystal zasáhnout žaludek. „Jsem soukromý detektiv.“ Joey mu sevřel ruku téměř v sebeobraně a tak si několik trapných vteřin tiskli dlaně. „Těší mě.“

„Mě taky,“ opáčil Joey a poplašná zařízení měl spuštěná na nejvyšší stupeň. Panu Pryorovi mohlo být tak kolem padesátky, v pase byl trochu širší, měl kulatý neústupný obličej a nad ním šedivé vlasy, které vyžadovaly každé ráno spoustu umravňování. Na sebe si vzal běžný tmavomodrý blejzr, žlutohnědé tesilky, které ho trochu škrtily kolem pasu, a na nohou měl, jak jinak, pár patřičně vyleštěných a hodně špičatých bot.

„Co jste za detektiva?“ chtěl vědět Joey.

„Nejsem polda, Joey. Jsem soukromý detektiv a mám řádnou licenci vystavenou státem Texas.“

„Máte bouchačku?“

„Jo.“ Pryor pootevřel blejzr a odhalil devítimilimetrový glock zavěšený v pouzdře pod levým ramenem. „Chcete vidět povolení?“ zeptal se.

„Ne. Pro koho děláte?“

„Pro obhájce Dontého Drumma.“

Ramena trochu poklesla, oči se obrátily k nebi, vzduch se vydral z plic v jednom rychlém, zoufalém výdechu, jako by říkal „To snad ne“. Jenže Pryor to předvídal a rychle zasáhl. „Zvu vás na oběd, Joey. Tady si nemůžeme povídat. Tamhle za rohem je mexická restaurace. Sejdeme se tam. Obětujte mi třicet minut, ano? O víc vás nežádám. Dostanete oběd. Já dostanu trochu vašeho času. Pak už mě možná nikdy neuvidíte.“

Pondělní specialitou byly quesadilly, za šest padesát jich člověk směl sníst, kolik zvládne. Doktor ho sice nabádal, aby trochu shodil, jenže on zbožňoval mexické jídlo, zvlášť jeho tukem prosáklou, na prudkém ohni smaženou americkou podobu.

„Co ode mne chcete?“ zeptal se.

Pryor se rozhlédl, jako by je někdo mohl poslouchat. „Třicet minut. Podívejte, Joey, nejsem policajt. Nemám žádnou pravomoc, zatykač, nemám právo se vás na cokoliv vyptávat. Ale vy ty události znáte líp než já.“

Pryor bude později Robbiemu Flakovi vykládat, že v tu chvíli mladíkovi vypověděly nervy službu, přestal se usmívat a přivřené oči vyjádřily odevzdanost a smutek. Jako kdyby tušil, že tenhle den jednou přijde. V tu chvíli si byl Pryor jist, že se jim podaří dosáhnout odkladu.

Joey se podíval na hodinky a řekl: „Budu tam za dvacet minut. Objednejte mi jednu z těch jejich domácích margarit.“

„Je vaše.“ Pryora napadlo, že popíjení u oběda není zrovna nejlepší nápad, alespoň ne pro Joeya. Ale na druhou stranu by alkohol mohl napomoci tomu, proč za mladíkem přišel.

Domácí margaritu podávali v čistém zakulaceném džbánu a bylo jí dost na to, aby s ní zahnalo žízeň několik vyprahlých chlapů. Jak minuty ubíhaly, na skle se srážela rosa a led se začínal rozpouštět. Pryor usrkával ledový čaj a poslal Flakovi textovou zprávu: „Jdu s JG na oběd. Ozvu se později.“

Joey dorazil přesně a nějak dokázal své rozměrné tělo nacpat do boxu. Otřel sklo, sáhl po brčku a nasál do sebe obdivuhodné množství tekutiny. Než servírka vyslechla objednávku a odporoučela se, Pryor udržoval jen nezávazný hovor, pak se naklonil dopředu a přešel rovnou k věci.

„Donté bude popravený ve čtvrtek. Věděl jste o tom?“

Joey pomalu přikývl. Souhlasně. „Viděl jsem to v novinách. Navíc jsem mluvil s mámou a ta povídala, že po celém městě to jen hučí.“

Jeho matka stále žila ve Slone. Otec pracoval v Oklahomě, asi žili odděleně. Starší bratr byl také ve Slone. Sestra se odstěhovala do Kalifornie.

„Snažíme se tu popravu zarazit, Joey, a nutně potřebujeme vaši pomoc.“

„Kdo je to my?“

„Pracuju pro Robbieho Flaka.“

Joey si málem odplivl. „Ten magor se do toho pořád ještě plete?“

„Samozřejmě. Dělá na tom od začátku. Zastupuje Dontého od prvního dne a jsem si jist, že bude ve čtvrtek večer v Huntsvillu až do hořkého konce. Tedy, pokud se nám nepodaří tu popravu zarazit.“

„V novinách psali, že odvolávat se už není možný. Že už se nedá dělat vůbec nic.“

„Možná ne, ale člověk se nemá nikdy vzdávat. Jak by se taky mohl vzdát, když je v sázce lidský život?“

Brčkem prosvištěla další mocná dávka. Pryor se modlil, aby měl před sebou takového toho odevzdaného pijáka, co nasává a jen se víc a víc hroutí na židli, a ne nějakého rapla, který si dá dva drinky a pokouší se vybílit hospodu.

Joey mlaskl a poznamenal: „Počítám, že si myslíte, že je nevinnej, co?“

„Myslím. Celou tu dobu si to myslím.“

„A proč?“

„Protože chybějí jakékoliv solidní důkazy; protože byl někde jinde a má alibi; protože jeho přiznání je falešné jako třídolarová bankovka; protože zvládl nejmíň čtyři testy na detektoru lži; protože celou dobu popírá, že by s tím měl něco společného. A, Joey, když už o tom mluvíme, taky proto, že vaše svědectví u soudu bylo naprosto nevěrohodné. Vy jste neviděl zelenou dodávku v blízkosti Nicolina auta. Nemohl jste ji vidět. Vyšel jste z nákupního centra východem od kina. Ona parkovala na západní straně, takže úplně na opačném konci centra. Vymyslel jste si to svědectví, abyste pomohl policajtům usvědčit jejich podezřelého.“

Výbuch se nekonal, vztek se nedostavil. Vzal to docela dobře, jako malý kluk, kterého chytí s ukradenou mincí v ruce a on ze sebe nedokáže vypravit ani slovo.

„Pokračujte,“ vybídl ho Joey.

„Chcete to slyšet?“

„Jsem si jist, že už jsem to slyšel.“

„O tom nepochybuju. Slyšel jste to před osmi roky u soudu. Pan Flak to tam vysvětloval porotě. Byl jste poblázněný do Nicole, ale ona o vás nestála. Typické drama ze střední školy. Občas jste se sešli, ale na sex nikdy nedošlo, byl to dost bouřlivý vztah a pak vás najednou napadlo, že se možná schází s někým jiným. Ukázalo se, že tím dotyčným je Donté Drumm, což pochopitelně mohlo ve Slone, stejně jako v řadě jiných malých městeček, vést k pořádným problémům. Nikdo nevěděl nic jistě, ale drb byl jednou v oběhu a vymkl se kontrole. Možná se pokusila vztah s ním ukončit. On to popírá. Popírá všechno. Pak zmizela a před vámi se najednou vynořila možnost dostat toho chlápka do průšvihu. A tak jste neváhal a namočil ho do toho. Poslal jste ho do cely smrti a teď ponesete odpovědnost za to, že ho zabijou.“

„Takže za to všechno jako můžu já?“

„Ano, pane. Vaše svědectví ho přeneslo na místo činu, tedy alespoň porota si to myslela. Bylo téměř k smíchu, jak to nedrželo pohromadě, ale porota si zoufale přála vám uvěřit. Taky jste zavolal detektivovi Kerberovi ten anonymní tip, dál už to znáte.“

„Kerberovi jsem nevolal.“

„Ale jistěže volal. Máme experty, kteří to můžou dokázat. Ani jste se nesnažil měnit hlas. Podle naší analýzy jste měl trochu upito, ale nebyl jste opilý. Některá slova jste vyslovil poněkud nejasně. Chcete vidět zprávu?“

„Ne. Soudu ji nikdy nikdo nepředložil.“

„To je tím, že o telefonickém hovoru jsme se dověděli, až když bylo po přelíčení, což pro změnu bylo tím, že ho policajti a žalobci zatajili, což by mělo vést ke zrušení rozsudku, ale to je tady v Texasu dost vzácné.“

Dorazila servírka s prskajícími quesadillami na prkýnku, všechny byly pro Joeyho. Pryor si vzal svůj salát taco a požádal ještě o trochu čaje. Joey do sebe nacpal několik pořádných soust a zeptal se: „Kdo ji teda zabil?“

„Kdoví? Neexistuje důkaz ani o tom, že je opravdu po smrti.“

„Našli její legitimaci do tělocvičny a studentský průkaz.“

„Jo, ale nenašli její tělo. Podle toho, co víme, může být klidně naživu.“

„Tomu sám nevěříte.“ Následoval pořádný hlt margarity, aby se to všechno spláchlo.

„Ne, nevěřím. Jsem si jist, že je po smrti. Ale na tom zrovna v tuhle chvíli nezáleží. Běžíme závod s časem, Joey, a potřebujeme vaši pomoc.“

„Co se ode mne čeká, že udělám?“

„Budete odvolávat, odvolávat, odvolávat. Podepíšete místopřísežné prohlášení, ve kterém řeknete pravdu. Povíte nám, co jste toho večera opravdu viděl, tedy nic.“

„Viděl jsem zelenou dodávku.“

„Váš kamarád zelenou dodávkou neviděl a vyšli jste z nákupního centra spolu. O ničem jste se mu také nezmínil. Ve skutečnosti jste nikomu nic neřekl víc než dva týdny, dokud jste někde nezaslechl zkazky o tom, že se u řeky našla legitimace a studentský průkaz. A tehdy jste si tu svou povídačku sestavil, Joey, tehdy jste se rozhodl, že do toho Dontého namočíte. Měl jste na něj vztek, jelikož dala přednost černému klukovi před vámi. Zavolal jste Kerberovi a rozpoutalo se pravé peklo. Poldové byli zoufalí a bezradní a jen se třásli, aby vám na tu bajku skočili. Dokonale vám to vyšlo. Vymlátili z něj přiznání, trvalo jim to jen patnáct hodin – a pic kozu do vazu! – na titulních stránkách stálo ‚Donté Drumm se přiznává‘. Potom přímo zázračně zafungovala vaše paměť. Zničehonic jste si vzpomněl, že jste toho večera viděl zelenou dodávku, úplně stejnou, jakou měli Drummovi, jak se podezřele pohybuje kolem obchodního centra. Co jste vlastně vypověděl, Joey, když jste se po třech týdnech konečně s tou dodávkou svěřil policajtům?“

„Že jsem viděl zelenou dodávku.“

„A byl to ford, Joey, nebo jste se prostě rozhodl, že to bude ford, protože ten Drummovi vlastnili? Opravdu jste viděl, že ho řídí černý mladík, nebo to jen zapracovala vaše představivost?“

Aby nemusel odpovídat, nacpal si Joey půlku quesadilly do pusy a pomalu žvýkal. Přitom se rozhlížel po ostatních návštěvnících, jako by nemohl nebo nechtěl navázat kontakt s očima svého společníka. Pryor si také vzal sousto a pak naléhal dál. Vyhrazených třicet minut mu mělo za chvíli vypršet.

„Podívejte, Joey,“ pokračoval daleko mírnějším tónem. „O tom případu bychom se mohli dohadovat celé hodiny. Kvůli tomu jsem ale nepřišel. Přišel jsem si popovídat o Dontém. Vy dva jste přece byli kamarádi, vyrůstali jste spolu, hráli jste v jednom mužstvu celých, kolik, pět let? Na hřišti jste spolu trávili dlouhé hodiny. Spolu jste vítězili, spolu jste prohrávali. Kruci, v posledním ročníku jste se střídali jako kapitáni. Myslete na jeho rodinu, na matku, na bratry a sestru. Myslete na vaše městečko, Joey, na to, co se tam všechno může semlít, jestli ho popraví. Musíte nám pomoct, Joey. Donté nikoho nezabil. Od začátku ho do toho vmanévrovali.“

„To jsem nevěděl, že mám takovou moc.“

„Ono to nebude nijak snadné. Odvolací soudy si nesedají na zadek před svědky, kteří zničehonic změní výpověď dlouhá léta po procesu a několik hodin před popravou. Dáte nám své místopřísežné prohlášení, my s tím poběžíme k soudu a budeme ječet a křičet, co nám budou plíce stačit, ale stejně taháme za kratší konec provazu. Musíme to ale zkusit. V tuhle chvíli musíme zkusit cokoliv.“

Joey si zamíchal nápoj brčkem a pak se napil. Utřel si ústa papírovým ubrouskem a prohlásil: „Víte, tohle není poprvé, co vedu podobnej hovor. Pan Flak mi před lety zavolal a požádal mě, abych se stavil u něj v kanceláři. To už bylo taky hodně dlouho po procesu. Mám pocit, že zrovna pracoval na odvoláních. Prosil mě, abych změnil výpověď a řek jim, co je podle něj pravda. Tak jsem ho poslal k čertu.“

„Já vím. Dělám na tom případu už hodně dlouho.“

Když zdevastoval polovinu quesadill, Joey jako by najednou ztratil o oběd zájem. Odstrčil prkénko a přitáhl si k sobě pití. Pomalu ho míchal a díval se, jak se nápoj ve sklenici točí.

„Situace je teď o hodně jiná, Joey,“ řekl Pryor tiše, naléhavě. „Jsme v poslední čtvrtině a Donté každou chvíli prohraje celý zápas.“

Tlusté kaštanově hnědé plnicí pero zasunuté do kapsy Pryorovy košile skrývalo ve skutečnosti mikrofon. Bylo všem na očích a vedle něj bylo opravdické pero s inkoustem a kuličková tužka pro případ, že by bylo potřeba něco napsat. Z kapsy Pryorovy košile vedl tenounký skrytý drát do levé přední kapsy jeho kalhot, kde měl uložený mobilní telefon.

O dvě stě mil dál poslouchal rozhovor Robbie. Seděl ve své kanceláři za zamčenými dveřmi, sám, na telefonu měl puštěný hlasitý odposlech a všechno navíc nahrával.

„Viděl jste ho někdy hrát fotbal?“ zeptal se Joey.

„Ne,“ odpověděl Pryor. Jejich hlasy zněly naprosto čistě.

„To byl fakt zážitek. Řítil se hřištěm jak Lawrence Taylor. Rychlý, neohrožený, dokázal zastavit útok úplně sám. Když jsme byli ve druháku a třeťáku, vyhráli jsme deset her, ale nikdy jsme nedokázali porazit Marshall.“

„Proč ho nepřetáhly nějaké větší školy?“ zeptal se Pryor. Hlavně ho povzbuzuj, ať mluví, říkal si v duchu Robbie.

„Kvůli velikosti. Ve druháku přestal růst a nikdy nedostal váhu nad pětadevadesát kilo. Na Longhorny to bylo trochu málo.“

„Měl byste ho vidět teďka,“ poznamenal Pryor, který nepropásl jedinou nahrávku. „Váží šedesát kilo, je vyzáblý a kostnatý, holí si hlavu a je dvacet tři hodiny denně zavřený v těsné cele. Myslím, že už mu z toho hrabe.“

„Napsal mi pár dopisů, věděl jste o tom?“

„Ne.“

Robbie se naklonil blíž k reproduktoru. On o dopisech ještě nikdy neslyšel.

„Nebylo to moc dlouho po tom, co ho poslali do lochu, to jsem ještě bydlel ve Slone. Tehdy mi napsal. Dva, možná tři dopisy. Dlouhý. Rozepisoval se o cele smrti a o tom, jak je to tam hrozný – jídlo, hluk, horko, izolace a tak. Přísahal, že se Nikki nikdy ani nedotk, nikdy s ní prej nic neměl. Přísahal, že vůbec nebyl poblíž toho centra, když zmizela. Prosil mě, abych řek pravdu, abych mu pomoh vyhrát odvolací soud a dostal ho z vězení. Nikdy jsem mu neodepsal.“

„Máte ještě ty dopisy?“ zeptal se Pryor.

Joey zavrtěl hlavou. „Ne. Na to jsem se příliš často stěhoval.“

Vynořila se servírka a odnesla prkýnko. „Ještě jednu margaritu?“ zeptala se, ale Joey ji zahnal mávnutím ruky. Pryor se opřel o lokty a naklonil se dopředu tak, že obličeje obou mužů byly asi čtyřicet centimetrů od sebe. „Víte, Joey,“ začal, „dělám na tomhle případu už roky. Strávil jsem na něm tisíce hodin nejen prací, ale i přemýšlením a snahou přijít na to, co se tehdy stalo. A teď vám řeknu, co jsem vymyslel. Byl jste do Nikki úplný cvok, a proč taky ne? Byla krásná k zbláznění, oblíbená, nažhavená, takový ten typ holky, co by si ji člověk nejradši dal do kapsy a navždycky odnes domů. Jenže vám zlomila srdce a v sedmnácti nic nebolí víc. Byl jste zničený, úplně na dně. Pak zmizela. Celým městem to otřáslo, ale nejvíc to vzalo vás a ty, kteří ji milovali. Všichni ji chtěli najít. Každý chtěl nějak pomoct. Jak se mohla takhle jednoduše vypařit? Kdo ji unesl? Kdo by mohl ublížit Nikki? Možná jste věřil, že je do toho Donté zapletený, možná ne. Ale citově jste byl úplně zničený a v tom stavu jste se rozhodl, že ho do toho namočíte. Zavolal jste detektivu Kerberovi, dal mu hlášku a dál už se to valilo samo jako lavina. V tu chvíli totiž vyšetřování nabralo špatný směr a nikdo už to nedokázal zastavit. Když se k vám donesla zpráva o tom, že se Donté přiznal, řekl jste si, že jste udělal správnou věc. Dostal jste toho pravého. Potom vás napadlo, že byste na tom rád měl trochu viditelnější podíl. Sestavil jste si povídačku o zelené dodávce a rázem z vás byl svědek nejvyšší důležitosti. Pro všechny lidi, kteří milovali a obdivovali Nicole Yerberovou, jste se stal hrdinou. Předstoupil jste před soud, zvedl pravou ruku, řekl něco, co nebylo tak úplně pravda, ale na tom přece nezáleželo. Byl jste tam a pomáhal své milované Nikki. Dontého odvedli v řetězech a strčili ho rovnou do cely smrti. Možná jste si uvědomoval, že ho jednoho dne popraví, možná ne. Trochu si myslím, že tehdy, to jste byl pořád ještě v podstatě kluk, jste si ani nedokázal představit, jak vážná věc se odehrála.“

„Přiznal se.“

„Ano, a jeho přiznání je zhruba stejně věrohodné jako vaše svědectví. Lidé z nejrůznějších důvodů říkají věci, které nejsou pravda, copak to nevíte, Joey?“

V hovoru nastala dlouhá odmlka, jak oba muži zvažovali, co by měli říct dál. Robbie ve Slone trpělivě vyčkával, a to i přesto, že trpělivost či tiché okamžiky zamyšlení nad sebou samým nepatřily zrovna k jeho silným stránkám.

Nakonec se první ozval Joey. „To místopřísežný prohlášení. O co v něm jde?“

„O pravdu. Prohlásíte pod přísahou, že vaše svědectví u soudu nebylo přesné a tak dál. Naše kancelář to připraví. Můžeme to mít vyřízené za necelou hodinu.“

„Ne tak rychle. Takže bych v podstatě připustil, že jsem u soudu lhal?“

„Formulace můžeme upravit, ale v jádru je to tak. Taky bychom rádi vyjasnili tu záležitost s anonymním telefonátem.“

„A to prohlášení se bude probírat u soudu a nakonec se objeví v novinách?“

„Jistě. Tisk si případu hodně všímá. O všech krocích podniknutých na poslední chvíli bude informovat.“

„Takže moje matka si přečte v novinách, jak teď vysvětluju, že jsem před soudem lhal?“

„Ano, ale co je v tuhle chvíli důležitější, Joey? Vaše pověst, nebo Dontého život?“

„Ale sám jste říkal, že nic není jistý, ne? Takže je tu možnost, že připustím, že jsem lhář, a do něj přesto vrazej injekci. Kdo na tom vydělá?“

„On určitě ne.“

„Mně se to nezdá. Heleďte, budu se muset vrátit do práce.“

„No tak, Joey.“

„Díky za oběd. Těšilo mě.“ A s těmito slovy vyklouzl Joey z boxu a vyběhl z restaurace.

Pryor si zhluboka povzdechl a nevěřícím pohledem zíral na stůl. Mluvili spolu o místopřísežném prohlášení a pak najednou hovor skončil. Pomalu vylovil mobilní telefon a zavolal šéfovi. „Slyšel jsi to všechno?“

„Jo,“ odpověděl Robbie, „každý slovo.“

„Můžeme něco z toho použít?“

„Nic. Vůbec nic. Není to k ničemu, ani trochu.“

„Doufal jsem, že se něco z toho hodí. Promiň, Robbie. Jednu chvíli jsem měl pocit, že už se chystá kývnout.“

„Dělal jsi, co bylo v tvých silách, Frede. Dobrá práce. Vzal si od tebe navštívenku, že jo?“

„Jo.“

„Zavolej mu po práci, jen ho pozdrav, připomeň mu, že jsi tam a jsi ochoten kdykoliv s ním promluvit.“

„Zkusím ho vytáhnout na sklenku. Něco mi říká, že má sklon nasávat přes míru. Třeba se mi podaří ho opít a pak něco řekne.“

„Tak to nezapomeň nahrávat.“

„Buď klidnej.“

5

Ve druhém patře nemocnice svatého Františka se paní Aurelia Lindmarová zotavovala z operace močového měchýře a dařilo se jí dobře. Keith u ní strávil dvacet minut, snědl dva kousky laciné oschlé čokolády, kterou jí poslala neteř, a dokázal se nenásilně odporoučet, když se dostavila sestřička s injekcí. Ve třetím poschodí si na chodbě chvíli šuškal s nastávající vdovou po panu Charlesi Cooperovi, oddaném členu kongregace Svatého Marka, jehož nevalné srdce už definitivně vypovídalo službu. Keith měl v nemocnici ještě tři další pacienty, které potřeboval navštívit, jejich zdravotní stav byl však stabilizovaný a určitě zůstanou naživu do zítra, až na ně bude mít víc času. Vyhledal v prvním patře doktora Herzlicha, který tam seděl v malém bufetu, četl si nějaký hustě psaný text a pojídal studený sendvič z automatu.

„Už jste obědval?“ zeptal se Kyle Herzlich zdvořile, když svému duchovnímu nabízel židli. Keith se posadil, podíval se na mrňavý sendvič – bílý chléb s tenkým plátkem nějakého brutálně zpracovaného masa uprostřed – a odpověděl: „Děkuji. Snídal jsem dost pozdě.“

„Dobře. Tak podívejte, Keithe, dokázal jsem něco vyčenichat. Vlastně jsem se dostal tak daleko, jak to jen šlo, jestli chápete, co tím chci říct.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přiznání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.