ELLIE’S STORY: A DOG’S PURPOSE NOVEL

Copyright © 2015 by W. Bruce Cameron

Illustrations copyright © Richard Cowdrey

Reading and Activity Guide copyright © 2015 by Tor Books

All rights reserved.

Translation © Klára Kučerová, 2020

ISBN 978-80-242-7215-3

Eloise a Gordonovi

1

První věc, kterou jsem poznala, byla matčina vůně a chuť jejího mléka. Musela jsem se k ní probojovat, prodrat se přes hebká, chlupatá tělíčka svých bratrů a sester, abych se dostala k mléku a naplnila si prázdný žaludek. Kroutila jsem se a odrážela slabýma nohama, plazila se kupředu, až jsem ucítila teplou sladkost rozlévající se mi po jazyku. Během několika dní se mi otevřely oči a já jsem uviděla mámin tmavě hnědý obličej a světle modrou deku, na které ležela, i když ze začátku bylo všechno hodně rozmazané. Občas, když mi byla zima nebo jsem se cítila sama a ztracená, jsem zakňučela a víc jsem se k mámě přitiskla. Mí bratři a sestry to vždycky nesprávně pochopili a považovali mé kňučení za známku slabosti. To se pak na mě vrhli. Bylo jich sedm, celí hnědí s černými znaky, a já jsem nechápala, jak je možné, že neví, kdo tady brzy bude velet. Pokud to nebude máma, budu to já. Byla jsem přesvědčená, že jsem ze všech štěňat to nejchytřejší.

K nám dolů vedly schody, po kterých přicházívala žena s měkkýma rukama a ještě měkčím hlasem. První den na ni máma vrčela, ale jen trochu, a proto si žena dávala pozor a držela se zpátky. Ale později máma zřejmě změnila názor a rozhodla se, že je v pořádku, když nás bere do rukou, hladí a tiskne k sobě. Ta žena zvláštně voněla. Čímsi čistým (nějakým mýdlem), něčím moc dobrým (to bylo jídlo) a něčím, co zřejmě byla její vlastní vůně. Nevadilo mi, že mě zvedá, aspoň ne moc, ale vždycky jsem cítila úlevu, když mě jemně vrátila na deku vedle mámy.

Občas k nám dolů po schodech sešel taky nějaký muž, aby se na nás podíval a přinesl misky s jídlem a vodou pro mámu. Ta voda! Když jsem se poprvé k misce přiblížila, abych k ní přičichla, jeden z mých bratrů do mě zezadu strčil a já jsem spadla po čumáku přímo do misky. Voda byla tak studená! Dostala se mi do nosu a pálila mě v očích, a když jsem se pokusila zakňučet, abych mámu upozornila, že potřebuju pomoc, nahrnula se mi voda i do tlamy. Musela jsem sebrat všechny síly, abych se vyškrábala z té kluzké misky a otřepala se dosucha. Od té doby jsem se držela od misky co nejdál. Bratr dělal, jako by se nic nestalo, i když v tom měl jednoznačně tlapky on.

Po pár týdnech – to už mi nohy zesílily – opět sešel po schodech ten muž a nesl cosi velkého a hnědého. Položil tu hnědou věc na zem, jemně uchopil jednoho z mých bratrů a strčil ho dovnitř. „Šup do krabice, kamaráde,“ řekl muž. „Neboj, není to na dlouho.“

Bratříček štěkl. Slyšela jsem ho, ale neviděla! Všichni jsme začali štěkat a ňafat, když nás ten muž jednoho po druhém zvedl a strčil tam, co našeho bratříčka – do krabice.

Bylo to jako ocitnout se v malé místnosti s podlahou a stěnami vyrobenými z něčeho hladkého a kluzkého. A když muž zvedl krabici do vzduchu, klouzalo to ještě víc.

Mí bratři a sestry lezli jeden přes druhého a snažili se zjistit, co se děje. Postavila jsem se na dvě sestřičky, zaklesla packy o okraj krabice a vykoukla ven. Muž stoupal po schodech a máma klusala za ním. Hned jsem se cítila líp. Určitě nám nehrozilo žádné nebezpečí, když s námi byla máma.

„Jejda, zpátky dovnitř, holka,“ řekl ten muž. „Ať nevypadneš.“ Jemně sundal moje packy z okraje bedny a já jsem se svalila na toho pitomého brášku, který mě nedávno shodil do misky s vodou. Začal mi ožužlávat nohu, než jsem mu ji vytrhla z tlamy.

Muž nás nesl ještě chvíli a pak položil krabici na zem. Jednoho po druhém nás on a ta žena vyndali ven.

Byli jsme na úchvatném místě. Jmenovalo se Venku. Nejdřív mě zaplavilo světlo. Bylo tak jasné, že jsem několik minut skoro nic neviděla. A pak tam pod mými packami bylo cosi divného – něco pružného a hebkého jako pokrývka, ale zároveň pichlavého. Tráva! Kousla jsem ji, aby bylo jasné, kdo je tady šéf. Kousnutí mi neoplatila, tudíž jsem si řekla, že s tím nejspíš souhlasí. Tak jsem se stala velitelkou trávy.

A ty pachy! Znala jsem pach mámy, svých sourozenců a deky, na které jsme spali, i té ženy a muže, kteří za námi chodili. Ale tady se vzduch hýbal, vanul kolem mě a šimral můj nos milionem vůní, které jsem nepoznávala. Moji bratři a sestry se prohnali kolem mě, štěkali, klopýtali, padali na čumáky a převalovali se. Já jsem stála nehnutě, čumák po větru, a snažila jsem pochopit, kde jsem.

Tráva mi pod nohama voněla ostře a svěže. Pod tou vůní byla další, temná, intenzivní a silná. Vonělo to jako něco, co by se skvěle hrabalo. Pohybující se vzduch přinesl pachy z větší dálky – z domu zavanulo cosi chutného a vonícího po kouři, křoví u domu vonělo sladce, a pak tu bylo cosi kysele čpícího, co až příliš rychle proburácelo kolem vysokého dřevěného plotu na druhé straně.

A pak cosi záhadného, chlupatého a živého jako já.

Ten pach patřil dospělému psovi v kleci. Má matka k němu přiklusala a skrze pletivo se dotkli čumáky. Věděla jsem, že ten pes je samec, tak jako moji bratři, a cítila jsem, že je pro Matku důležitý.

Netušila jsem, jak jsem na to přišla, ale pochopila jsem, že ten pes je můj otec.

„Vypadá to, že se štěňaty bude v pohodě,“ řekl muž té ženě.

„Budeš hodný, Bernie? Chceš ven?“ Náš otec se tedy jmenoval Bernie. Žena otevřela klec. Vyskočil, očichal nás a pak odběhl počůrat plot.

Všichni jsme se rozběhli za ním, pořád jsme padali, ale zas jsme vstávali. Bernie sklonil hlavu a jeden z mých bratrů vyskočil a chňapl po Bernieho uchu. Jak neuctivé! Ale jemu to podle všeho nevadilo. Jen zatřásl hlavou, až se bráška odkutálel.

Některá štěňata to pochopila jako výzvu a vrhla se na Bernieho. Pár jich jemně odstrčil, zbytek očichal, a přišel ke mně. Já jsem ho nekousala ani jsem po něm neskákala, stála jsem, on mě celou očichal a pak na mě položil packu, jen tak.

Věděla jsem, že se nesmím bránit. Velela jsem sice štěňatům, i když některá z nich o tom měla zvláštní představy, ale otec byl stejně jako máma nade mnou. Nechala jsem ho zamáčknout mě do měkké, pružné trávy, kde mě pár vteřin držel, než odběhl, aby se nechal od muže pohladit a podrbat za ušima.

Od té doby jsme pobývali Venku každý den. Zjistila jsem, že ta tmavá, fascinující hmota pod trávou je hlína. A taky jsem se postarala, aby moji bratři a sestry pochopili, s kým mají tu čest. Často se za mnou plížili, aby na mě pak skočili, nebo se rozběhli a vrazili do mě, a tak jsem musela vrčet, cenit zuby nebo se převalovat sem a tam, dokud jsem se neocitla nahoře. Poté jsem odešla, ale později jsem využila příležitosti a podala si je.

Bylo legrační, jak se odmítali smířit s tím, že šéfkou jsem tu já. Zápasili se mnou a snažili se na mě šlápnout svými malými packami, jak to dřív udělal Bernie svou velkou tlapou. Ale oni nebyli táta ani máma, tak jsem nedovolila, aby jim to prošlo. Zkoušeli to však pořád.

Bernie si s námi občas trochu hrál a ta žena donesla legračně páchnoucí věci, do kterých jsme směli kousat. „Tady máte hračky,“ řekla.

Pak jednoho dne přišel na dvůr nový muž. Měl o hraní jiné představy. Nejdřív hlasitě zatleskal. Jeden z mých bratrů vyjekl a rozběhl se k matce. Několik dalších štěňat uskočilo a jedno zakňučelo. Já jsem se taky lekla, ale něco mi říkalo, že nehrozí žádné nebezpečí. Muž vybral ty z nás, co se nelekli, strčil nás do krabice a odnesl do jiné části zahrady.

Jednoho po druhém nás vyndal. Když přišla řada na mě, položil mě do trávy a pak se otočil a odcházel, jako by zapomněl, že tam vůbec jsem. Rozběhla jsem se za ním, zvědavá, co se bude dít dál.

„Hodná!“ pochválil mě. Hodná jen za to, že jsem za ním běžela? Tenhle chlapík je ale nenáročný.

Pak ten člověk vytáhl něco z kapsy. Rozbalil nějakou věc a zamotal mě do jejích měkkých záhybů. „Tak co, holka, dokážeš se vymotat z trička?“ zeptal se.

Netušila jsem, co se děje, ale nelíbilo se mi to.

Bílá bavlna byla všude, jako by mě zabalil do přikrývky. Snažila jsem se s ní bojovat, ukázat jí, kdo je tady šéf, jako jsem to dělala se svými bratry a sestrami. Nezabralo to. Mohla jsem škrábat a kousat, ale nepustila se. Vinula se ke mně, měla jsem ji na čumáku i kolem těla.

Snažila jsem se vyrazit vpřed – napadlo mě, že od toho třeba odejdu. Ale tričko šlo se mnou. Zavrčela jsem a silně zatřásla hlavou. To trochu pomohlo. Látka se mi svezla z očí a já jsem zahlédla zelenou trávu u svého ocasu. Ocas! Mám to! Z trička se dostanu couváním. Udělala jsem to a znova jsem zatřásla hlavou, abych se z něj vysoukala. Za pár vteřin jsem byla venku na trávě. Muž byl nedaleko, tak jsem si k němu běžela pro další pochvalu.

Na zahradu přišla žena a vše sledovala.

„Většině trvá minutu nebo dvě, než na to přijdou, ale tahle je vážně chytrá,“ poznamenal muž. Klekl si, popadl mě a překulil mě na záda do trávy. To nebylo fér. Byl o tolik větší než já!

„To se jí nelíbí, Jakobe,“ řekla žena.

„Žádnému se to nelíbí. Otázka je, jestli se přestane bránit a podvolí se, nebo bude bojovat. Potřebuju psa, který ví, že šéf jsem já,“ odpověděl muž ženě.

Slyšela jsem slovo „pes“, které neznělo rozzlobeně. Nebyl to trest. Ale tiskl mě k zemi. Trochu to připomínalo způsob, jakým mě Bernie zatlačil do trávy prvního dne, kdy jsme se potkali. A tenhle muž byl větší než já, stejně jako byl větší Bernie. Možná to znamenalo, že tento muž měl velet stejně jako táta.

Tak či onak jsem neměla tušení, jakou hru to ten muž hraje, a tak jsem se prostě položila. Už žádné zmítání.

„Hodná,“ řekl ten muž znova. Pochopila jsem, že se jmenuje Jakob. Rozhodně měl dost zvláštní představy o tom, jak si hrát se štěnětem.

Pak vytáhl z kapsy něco plochého a bílého a zmačkal to. Když to dělal, vydávalo to fascinující zvuk! Ráda bych se na to podívala zblízka – a co víc, přála jsem si to ochutnat.

Co byla ta nová věc?

„Chceš to, holka? Chceš papír?“ zeptal se Jakob.

Chtěla jsem ho! Zamával mi s ním před nosem a já jsem se za ním honila a chňapala po něm, snažila jsem se ho popadnout. Nedokázala jsem to. Tlamu jsme měla moc malou a hlavou jsem pohybovala příliš pomalu. Pak ten muž vyhodil tu věc do vzduchu a já jsem se za ní vrhla. Skok! Přistála jsem na ní oběma předními packami a začala ji žvýkat. Ha! Teď mi to zkus vzít!

Chutnala zajímavě, ale nebyla tak dobrá, jak jsem čekala. Rozhodně s ní byla větší zábava, když se hýbala. Zvedla jsem ji, donesla ji tomu muži a položila mu ji k nohám. Pak jsem si kecla na zadek do trávy a zavrtěla ocasem v naději, že mou pobídku pochopí a hodí papír znova.

„Tohle,“ řekl Jakob. „Vezmu si tohle.“

2

Jakob mě zvedl a nesl mě pryč ze zahrady. Užasla jsem. Venku bylo větší, než jsem si dokázala představit. Táhlo se do nekonečna!

Před domem kolem nás projížděly velké, hlučné věci, které smrděly po kovu a kouři a dalších nepříjemných věcech. Neměla jsem nejmenší tušení, co jsou ty věci zač, ale byla jsem si celkem jistá, že jsou nebezpečné. Jakob otevřel zadní část jedné z nich a já jsem se mu zazmítala v náručí a zakňučela jsem.

„To je v pohodě, holka,“ řekl Jakob. „Jen se kousek svezeš dodávkou. Neboj se, ano? Je to jen dodávka.“

Dodávka. Mluvil uklidňujícím tónem, ale já jsem se moc bála. Nechtěla jsem nikam jet v něčem, co takhle páchlo.

Vzadu v dodávce bylo něco jako krabice, jen z kovu. Jakob tu věc jednou rukou otevřel a druhou mě jemně strčil dovnitř. A pak mě tam nechal. Odešel!

Tohle nebylo v pořádku. Tím jsem si byla jistá. Samozřejmě se mi nelíbila představa, že mě nesou pryč od mámy, bratrů a sester, ale něco mi říkalo, že takhle to musí být. Psi by měli být s lidmi. Mojí rodinou teď bude Jakob. Ale to znamenalo, že Jakob měl být se mnou! Neměl odejít někam pryč a nechat mě ve studené kovové krabici v hlučné, páchnoucí dodávce!

Štěkala jsem. Kňučela jsem. Dělala jsem všechno, co jsem mohla, abych dala Jakobovi najevo, že udělal chybu a že by se měl vrátit. Ale zřejmě mě neslyšel, protože se neukázal, aby mě z krabice vytáhl. Uslyšela jsem hlasité buch a pak se ta kovová krabice začala otřásat a my jsme se pohybovali. Bylo to, jako když mě nesli v krabici na dvůr – házelo to se mnou sem a tam. Vážně se mi to nelíbilo! Dodávka vrčela a řvala a já jsem si byla jistá, že se mě chystá sníst. Kde byl Jakob?

Moje zoufalé štěkání k němu muselo nakonec dolehnout, protože se vrátil, sotva se dodávka přestala pohybovat, a vyndal mě z klece. „Nebylo to tak zlé, co, holka?“ řekl mi.

Na to, čím jsme právě prošli, se tvářil nemístně vesele. I tak jsem ale byla moc ráda, že se vrátil, a nezlobila jsem se na něj. Jen jsem se mu přitiskla k hrudi a on mě po několika schodištích odnesl do mého nového domova.

Tam toho byla spousta k objevování. Kuchyň s fascinujícími pachy a malými dvířky, která jsem nedokázala otevřít, ani když jsem do nich škrábala packou. Obývák s gaučem, který byl cítit po Jakobovi, a krabicí, z níž občas vycházely zvuky.

Balkon, kde jsem mohla sedět s Jakobem a dívat se na domy, zahrady a stromy a další rychle se pohybující, hlučné věci, jako byla dodávka.

Byla tam ložnice s velkou postelí, která byla taky cítit po Jakobovi. První den jsem se do ní zkoušela vyškrábat, ale Jakob mě důrazně vrátil na zem. „Ne, holka. Tvoje postel je tohle,“ prohlásil a ukázal na měkký, chlupatý kruh na podlaze. Trochu mi připomínal deku, na které jsem dřív spávala s Mámou a sourozenci, ale nevoněl po nich. Byl to prázdný, studený pach.

Ze všeho nejvíc se mi však líbil park. Jakob mě tam toho prvního dne vzal víc než jednou. Byla tam ta pružná tráva, po které se tak báječně běhalo, a Jakob mi házel klacíky, které jsem chytala a nosila mu je. Pak z kapsy vytáhl nějakou kulatou věc a hodil mi ji. Rozběhla jsem se za ní a snažila se ji vzít do své malé tlamičky.

Vtom se kolem mě mihlo nějaké zvířátko a natřásalo při tom svůj podivně chlupatý ocas. Okamžitě jsem pustila míček a vyrazila za ním. Tohle byla mnohem větší zábava!

To zvíře bylo k pronásledování přímo stvořené. Běželo trávou cikcak a mířilo ke stromu. K mému úžasu vyběhlo po kmeni přímo vzhůru! Taky jsem to zkusila a spadla jsem na záda. Zvíře se usadilo na vysoké větvi a smálo se mi, zatímco jsem běhala kolem kmene a rozčileně štěkala. Proč mě moje packy nevynesly nahoru? To zvířátko to dokázalo tak snadno!

Jakob přišel, sedl si vedle mě a poškrábal mě za ušima. „Nevzdávej se, holka,“ řekl mi. „Nikdy se nevzdávej. Ale víš co, nemůžu ti pořád říkat holka. Budeš Elleya.“ Podivila jsem se, co to povídá. „Švédsky to znamená ‚los‘. Teď budeš švédský ovčák.“ Věděla jsem, že mluví na mě, a tak jsem zavrtěla ocasem, i když mi jeho slova nedávala smysl. „Elleyo, Elleyo,“ řekl a kousek odstoupil. „Ke mně, Ellie, ke mně.“

Brzy jsem se naučila rozeznávat ta slova „Ke mně“. Byla to jedna z Jakobových oblíbených. Když je vyslovil, občas jsem se k němu vydala, abych zjistila, co se děje, a on mě pohladil a v dlani měl pro mě něco dobrého.

„Ke mně,“ znamenalo pochvalu, pohlazení a pamlsek, takže jsem se rychle naučila přiběhnout, kdykoliv se ta slova ozvala. Ale moje oblíbená slova byla „Hodný pejsek!“. „Hodný pejsek!“ vždycky znamenalo, že mě podrbe v kožichu, až se budu svíjet rozkoší od polštářků tlapek po špičku ocasu. Jeho ruce byly cítit po benzinu a dodávce, papírech a dalších lidech.

Vypadalo to, že se Jakob nikdy nezlobí. Nenaštval se, ani když můj malý močový měchýř dal povel, že je plný, a zničehonic se vyprázdnil. Zato když jsem se dostala ven bez nehody, zahrnul mě takovou chválou, že jsem se pak ze všech sil snažila, jen abych ho zase potěšila.

Chtěla jsem Jakobovi dělat radost, jen jsem nevěděla jak.

Vždycky měl se mnou trpělivost. Hladil mě a říkal mi „Hodná“, zdálo se, že je rád, když jsem s ním, ale poznala jsem, že není šťastný. Když se mnou nebyl na procházce, většinou jen seděl na gauči. Někdy zapnul tu mluvící krabici, někdy jen tak ležel na zádech a zíral do stropu. Když jsem k němu přišla a strkala mu čumákem do ruky, pohladil mě po uších, ale nikdy to nevydržel dlouho.

V takovou chvíli jsem si s povzdechem lehla vedle něj. Napadlo mě, že by se cítil lépe, kdyby mi dovolil být na gauči s ním, a já ostatně taky, ale pochopila jsem, že na to nedojde.

O naší první společné noci se Jakob chvíli díval na tu hlučnou bednu, pak zívl a zamířil do ložnice. Šla jsem za ním. Svlékl se a zalezl si pod přikrývku. Vypadalo to tak pohodlně, že jsem okamžitě skočila za ním. Dalo mi hodně práce vyskočit tak vysoko, tak jsem si myslela, že si zasloužím pochvalu, možná dokonce pamlsek. Místo toho ale vstal z postele a vrátil mě zpátky na ten chlupatý kruh na podlaze. „Tohle je tvoje postel,“ řekl mi. „Tvoje, Ellie.“

Znova si lehl do velké postele. Viděla jsem, že mě u sebe nechce, ale nechápala jsem proč. Vždyť tam měl tolik místa! Moje postel byla pohodlná, ale cítila jsem se v ní sama. Byla jsem zvyklá spát s mámou, bratry a sestrami. Tohle prostě nebylo totéž. Zakňučela jsem, abych dala Jakobovi najevo, že něco není v pořádku.

„Zvykneš si, Ellie,“ slyšela jsem, jak říká ze své velké postele. „Všichni si musíme zvyknout na to, že jsme sami.“

Za čas jsem si na to opravdu zvykla, ale to neznamenalo, že by se mi to líbilo. Pořád jsem se tu a tam snažila vplížit pod Jakobovu přikrývku. Nikdy na mě nekřičel ani mě neodstrčil, ale nikdy mi nedovolil zůstat. Za pár minut jsem skončila zpátky ve vlastní posteli. Po nějaké době jsem si řekla, že je snazší tam prostě zůstat.

Pár dní byl se mnou Jakob doma pořád. Pak se jednoho rána oblékl do jiných šatů. Byly tmavé a vzal si k nim těžký opasek, na kterém byly zavěšené různé věci. „Musím do práce, Ellie,“ řekl mi. „Neboj, brzy budu doma.“

Pak odešel.

To mi nepřipadalo v pořádku. Nelíbilo se mi, když mě Jakob nechal samotnou v dodávce, ale tehdy se vrátil. Pamatovala jsem si to. Vrátí se i tentokrát. Rozhodla jsem se čekat.

Čekání bylo moc těžké.

Chvíli jsem ležela ve svém pelíšku, ale pak jsem se čumákem zavrtala pod Jakobovu peřinu. Voněla jako on a to mě uklidňovalo. Ale po chvíli jsem začala být neklidná a přešla jsem do obývacího pokoje, abych se mohla podívat ven přes skleněné dveře vedoucí na balkon. Možná tam Jakoba uvidím.

Neviděla jsem ho.

Očichala jsem polštáře na gauči. Byl na nich Jakobův pach. Chvíli jsem žvýkala jednu z gumových kostí, co mi dal. Bylo to divné žvýkat cosi tak dokonale bez chuti, ale moje zuby potřebovaly něco hryzat a Jakob mi řekl „Hodná!“, když jsem gumovou kost žvýkala. Tak jsem ji okusovala a čekala, co bude.

Jakob stále nepřicházel.

Možná na mě tentokrát doopravdy zapomněl. Nebo se mu něco stalo! Možná je zraněný a nemůže se ke mně vrátit! Možná mě potřebuje! Jak se k němu dostanu, když jsem tu zavřená? Přešlapovala jsem přede dveřmi a kňučela.

Cvakl zámek. Uskočila jsem. Dveře se rozlétly. Jakob! Vrátil se!

„No nazdar, zlatíčko!“ zacukroval kdosi.

Tohle nebyl Jakob.

Byla to nějaká žena. Vešla dovnitř, jako by sem patřila, posadila se přímo na zem a vztáhla ke mně ruce.

„Neboj se, zlatíčko. Já jsem Georgia. Přišla jsem tě vyvenčit. No nejsi ty krásná? Nejsi ty nejkrásnější? Ty jsi Ellie, že? Chlupáček Elinka. Tak pojď ke mně, Ellie, zlatíčko, pojď k Georgii.“

Znala jsem ta slova „Ke mně“. Byla tahle žena jako Jakob? Chtěla, abych se k ní přiblížila? Udělala jsem to a ona mě hladila a chválila. „Hodná Ellie. Hodná holka!“ Připnula mě za obojek na vodítko a vzala mě do parku.

Došla jsem k názoru, že se mi Georgia moc líbí.

Smála se, když jsem honila ta malá, chlupatá zvířátka, často mě hladila a drbala v kožichu a zahrnula mě přívalem slov. Nic z toho, co říkala, mi nedávalo smysl, kromě „Ellie“ a „Ke mně“, ale i tak jsem ji s chutí poslouchala. Ráda mě viděla. Byla šťastná, že je se mnou. Byla šťastná tak, jak Jakob nikdy nebyl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psí poslání 1: Příběh Ellie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.