HOLKY
OD SPITFIRŮ

Soraya M. Lane

EUROMEDIA GROUP

Přeložil Jiří Jaňák

The Spitfire Girls

Copyright © 2019 by Soraya M. Lane

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4391-6

Věnováno Maureen,

nejlepší matce a babičce v celém širém světě.

Díky za všechno.

Ženy si v dnešní době nemohou dovolit být trpělivé. Jsme ve válce, a potřebujeme v ní bojovat všemi dostupnými prostředky a zbraněmi. V tomto případě jsou pilotky zbraněmi připravenými k okamžitému užití. Nyní tedy mluvím za všechny pilotky, protože se domnívám, že si v současné chvíli nemůžeme dovolit plýtvat časem čekáním na jejich nasazení.

Eleanor Rooseveltová (1. září 1942)

PROLOG

Texas, 1940

Lizzie

„Co děláš v mé kanceláři, zlatíčko?“

Lizzie vzhlédla od stránky, na níž pečlivě sepisovala svá slova. Usmála se na otce, který se zhroutil do křesílka pro hosty na protější straně těžkého dubového stolu. Vždycky jí věnoval stejný pohled konspirátora zasvěceného do všeho, co zrovna dělala, a dnešek nebyl výjimkou.

„Píšu paní Rooseveltové vysvětlení, jak mohou ženy pomoci armádě,“ odpověděla s očekáváním, že otcovo obočí proletí stropem. A ono tak poslušně téměř vzápětí učinilo. „Chceš si ho poslechnout?“

„Píšeš první dámě?“ zavrtěl s veselým zábleskem v očích hlavou. Táta jí byl oporou, vždy připraven vyslechnout další šílený plán, který se jeho dceři vylíhnul v hlavě. „Lizzie, vždyť ani nejsme ve válce.“

„Zatím,“ odpověděla. „Ještě nejsme ve válce, tati.“

„Tak dobře. Přečti mi ho.“

Lizzie si odkašlala a s dopisem v ruce se v pracovním křesle svého otce narovnala. Než spustila, rychle si prohlédla zarámovanou fotografii otce v uniformě a představila si, jak provádí všechny odvážné skutky, o kterých jí povídal od dětských let: dobrodružství na francouzském nebi ve válce, které jí nesmazatelně vryl do představivosti.

„Drahá paní Rooseveltová,

píši Vám jako zarytá bojovnice za práva žen s nadějí ve Vaši zkušenou podporu. Přemýšlela jsem o mnoha způsobech, jakými začít svůj dopis, ale popravdě řečeno ráda mluvím rovnou k věci. Ačkoli naše země dosud není ve válce, a já opravdu doufám, že tento stav vydrží i v budoucnosti, ráda bych v případě potřeby byla připravena ku pomoci.

Ženy mohou v případné válce hrát roli o dost významnější, než je role zdravotních sester a žen v domácnosti. Jakožto zkušená pilotka se domnívám, že ženy mohou převzít letecké povinnosti, jež nejsou přímo spojeny s bojem, aby tím uvolnily piloty pro frontovou službu. Pilotky mohou úspěšně přelétávat stroje pro armádu a poskytovat podpůrné služby, a já jsem více než připravena tyto pilotky osobně vycvičit.

Vaše podpora je pro úspěch klíčová, a ráda bych se s Vámi osobně setkala za účelem prodiskutování způsobu, jakým armáda může založit peruť odvážných a schopných amerických pilotek.“

Odkašlala si a položila dopis na stůl.

„Co na to říkáš?“ pozorně se zadívala na otce. Neustále jí opakoval, že dokáže vše, co si zamane, ale tentokrát se nehodlala dát uchlácholit. Chtěla otcův upřímný názor. Byl válečný veterán, jeden z nejúspěšnějších amerických pilotů Velké války, a Lizzie chtěla vědět, co si myslí jako pilot, nikoli jako otec snažící se říkat jen ty věci, které chce jeho dceruška slyšet.

„Upřímně, zlatíčko, nevím, co na to říct.“

Povzdechla si, složila dopis a pečlivě jej vložila do obálky.

„Jsem podle tebe praštěná, když věřím, že se něco podobného někdy opravdu stane? Je to tak?“ zeptala se.

Natáhl se a vzal ji za ruku: „Lizzie, mě přesvědčovat nemusíš. Já tě přece na nebi viděl. Sledoval jsem tě a naslouchal ti celé dlouhé roky. Ale přesvědčit muže, že jsi zrovna tak dobrá a schopná jako oni, nebude tak lehké. To víš stejně dobře jako já.“

Krátce a pevně mu stiskla ruku, a pak ji něžně pustila. „Paní Rooseveltová není chlap,“ odpověděla s plným vědomím, že zní jako nezbedné dítě. „Vsadím se, že o tobě taky hodně lidí pochybovalo do chvíle, než tě osobně viděli létat.“

„Dosáhnout cíle svých tužeb není zrovna jednoduché. Nemysli si, že jsem všechny oslňoval hned od prvního dne, Liz. Trvalo mi měsíce, než jsem dostal možnost prokázat své schopnosti. Vždy jsem však věděl, že ta chvíle jednoho dne přijde a já všem ukážu, co dovedu. Možná píšeš první dámě, ale ve skutečnosti ji žádáš jen o to, aby za tebe přesvědčila muže.“

Lizzie to věděla – samozřejmě, že ano. Ale pokud by dokázala na svou stranu získat byť jen jedinou osobu, pokud by dokázala vrazit pomyslnou nohu do oněch pomyslných dveří, pak si byla jistá, že o svých schopnostech dokáže přesvědčit i další lidi. Trpělivost nikdy nebyla Lizzinou silnou stránkou a pochybovala, že kdy bude. Ale odhodlání? Toho měla na rozdávání. Také nevěřila, že prokázání osobních kvalit bylo pro muže stejně těžké jako pro ženu.

„Já nejsem ty, tati,“ odpověděla. „Tys měl možnost ukázat jim vše na nebi, ale já tu možnost nejspíš mít nebudu, ne bez boje.“

„Lizzie, ženy celého světa budou jednoho dne mít obdiv, který si zaslouží,“ opřel se a zabafal z dýmky. Kancelář se zahalila silně čpavým zápachem, se kterým však Lizzie vyrůstala a který bude do konce jejích dní pevně spojen s otcem. „Zatím je třeba vyčkávat, zvyšovat si nalétané hodiny a čekat na možnost, kdy se budeš moci ukázat. A také je potřeba uklidnit matku dřív, než na mě zase nastoupí. Bez jejího požehnání nepůjdeš nikam.“

„Máma mi ohledně létání nemá v případě války co rozkazovat. Jsem už dospělá ženská,“ naježila se bojovně a zapečetila přitom dopis. „Víš lépe než kdo jiný, že nedokážu sedět na zadku a nic nedělat.“

„Tak rozesílej dopisy. Bojuj,“ odpověděl otec. „A ať ti nikdo neříká, že nedokážeš létat lépe než muži.“ Zasmál se a znovu popotáhl z dýmky: „Včetně tvé matky.„

Lizzie se schoulila v křesle a s úsměvem ve tváři se zadíval z okna na blankytnou oblohu. Bude psát další dopisy, a ačkoli svou matku milovala, ohledně létání se s ní bude bez váhání kdykoli přít. Pokud jí nepomůže paní Rooseveltová, pak napíše přímo prezidentovi, a armádě, a pak zase znovu paní Rooseveltové. Nezastaví se, dokud jí někdo nedá šanci ukázat své schopnosti v kokpitu.

Táta byl nejlepším a nejoceňovanějším válečným pilotem v Texasu, a ona všem ukáže, že je skutečně dcerou svého otce.

Hatfield (severně od Londýna), 1940

May

May Jonesová sevřela rty a rukou třesoucí se vztekem zvedla ohmataný výtisk časopisu Aeroplane. Kdysi toto letecké periodikum zbožňovala, ale pak přísahala, že se dalších výtisků ani nedotkne.

Odkašlala si a hodila pohledem po sedmi ženách, jež na ni visely pohledem. Pak začala nahlas předčítat. Čekaly v továrně už dobrou hodinu a May si říkala, proč jsou jinak upovídané kolegyně pořád zticha. Když si teď přečetla slova, jež si její společnice špitaly mezi sebou, pochopila, proč jí nikdo nic nechtěl říci. Zhluboka se nadechla a ze zvyku se pokusila setřást si kdysi dlouhé černé vlasy zpět přes záda.

„Souhlasíme, že v zemi jsou miliony žen schopných smysluplně přispět k válečnému úsilí. Problémem však je, že mnoho z nich trvá na vykonávání prací, jež jsou zcela mimo jejich schopnosti.“

May samým vztekem vzkypěla krev, když pokračovala ve čtení.

„Ženy toužící po pilotování moderního bombardéru, zatímco nejsou dost chytré ani na pořádné vytření podlahy v nemocnici, či které by chtěly vykonávat práci Letecké hlásné služby, zatímco ani nedokáží uvařit kloudnou večeři manželovi, jsou pro nás skutečnou hrozbou.“

Odložila časopis a kolem ní se rozhostilo ticho. May si pečlivě přeměřila pohledem každou kolegyni. Betonová podlaha nijak nepřispívala již tak studenému prostředí, takže všechny měly ruce schovány v podpaží kožených bund podšitých ovčí kožešinou, ale May byla vzteky tak rozpumpovaná, že ji zima opustila. Takové věci by se o mužích nikdy neodvážili ani říct – ale ženy? Chovali se k nim jako k občanům druhé kategorie, ať dělaly, co dělaly. Pokud tedy zrovna nevařily či nedržely v rukou úklidové prostředky a náčiní. May už toho všeho měla dost. Vždyť přece všichni bojovali za stejný cíl!

„Tohle je ta největší snůška hloupostí, jakou jsem kdy četla, dámy,“ řekla s pozvdechem a zavřela na chvíli oči ve snaze trochu se uklidnit. „Tenhle editor, tahle…“ znovu se zhluboka nadechla „… tahle zoufalá parodie chlapa! To pomyšlení, že o nás může tímto způsobem psát, je odpudivé. Nechci, aby o tomhle směšném článku někdo ještě mluvil či jej snad četl.“

Betty, jedna z Mayiných nejzkušenějších pilotek, začala tleskat. Jedna po druhé se k ní přidaly i ostatní, až nakonec tleskaly se širokým úsměvem všechny. Úplně zapomněly na studené ruce. May se pyšně narovnala, zatímco dovnitř vstoupil mechanik se zmateným výrazem ve tváři. Nepochybně se podivoval tomu, co zde ve jménu Božím dělaly. Podívala se mu do očí a chápavě přikývla. Cítila dokonce i lítost, neboť ten mladík právě vpochodoval do místnosti plné naštvaných žen.

„V jednom má ale pravdu. Podlahu vám pořádně nevydrbu, i kdyby mě to mělo stát život,“ zvolala Betty.

„Drbat podlahy,“ odfrkla si May. Potřásla hlavou a znovu přeletěla pohledem článek: „Nevím, co jsme dle něho dělaly předtím, ale můžu vám s klidným svědomím říct, že ženy s více než pěti sty nalétanými hodinami mají na práci lepší věci než drbat zatracené podlahy!“

Všechny byly plnohodnotnými členkami Letecké transportní zálohy, civilní organizace, jež měla za úkol přelétávat pro Královské letectvo nové, opravené a poškozené letouny. Nebyly hloupými holkami, co si hrají na pilotky! A dnes svým první oficiálním letem potvrdí, jak moc je válečná mašinerie potřebuje.

Další z děvčat, Penelope, si odkašlala. May se k ní obrátila. Byla z nich ze všech nejtišší, takže její zapojení do diskuse kvitovala s povděkem.

„Matka mi před pár dny psala o tom, jak hnala souseda koštětem, když se zeptal na můj plat. Je prý národní pohromou, že oslavované ženské vejtahy dostávají plat šest liber týdně. Ona mu ale řekla, kam si ten názor může strčit, a že se u ní už nemá ukazovat!“

Všechny se rozesmály, a při pohledu na ně May ucítila, jak jí krkem do tváří stoupá teplo, které nakonec vybuchlo ve veselý smích. Nezasmála se už velmi dlouho, ale být součástí kamarádské družiny bylo pěkné. Je dobře, že se jich Penelopina matka takto zastala, a dobře věděla, že její rodiče by udělali to samé. Byli na ni pyšní a na svou dceru pilotku nedali dopustit. Ačkoli je už několik měsíců nenavštívila. Tiše zatlačila pocit viny do pozadí.

„Promiňte, ale nemáte zápalky?“ zamávala May na mechanika, který stále přešlapoval u dveří.

Cestou k nim se díval May do očí, a to spolu s mužovým uvolněným postojem prozrazovalo, že jej vyslechnutý rozhovor nijak nezastrašil. Když vytáhl z kapsy zápalky s krabičkou cigaret a úslužně je obě nabídl, vzala si jen jednu zápalku, rychle s ní škrtla a zapálila s ní časopis.

„Tady přece nemůžete rozdělávat oheň!“ vykřikl a rychle začal rukama utloukat plameny. „Co si zatraceně myslíte, že děláte?“

„Nechci, aby kdokoli z vás ještě někdy četl podobné hlouposti,“ trvala na svém May hlasitě, zatímco chudáka mechanika zcela ignorovala. Upustila časopis na zem, kde jej mužovy boty rychle uhasily. „Máme plné právo létat, a jednoho dne budou naši spoluobčané s pýchou vzpomínat na vše, co jsme pro válečné úsilí vykonaly.“

„Slyšte, slyšte!“ vykřikla Betty a zadupala nohou.

„Konáme svou povinnost a umožňujeme tím mužům jít na frontu a bojovat, a já už nestrpím jediný posměšek adresovaný vám, statečným dámám. Vyjádřila jsem se jasně?“

„Naprosto, madam!“ zvolala Sarah a s úsměvem May zasalutovala.

Od ostatních ze sedmičky pilotek se jí dostalo přikývnutí a napůl úst utroušeného „Ano“. Dobře v té chvíli viděla, s jakou ctí nosí své pilotní kombinézy. Zatímco čekaly na přidělení strojů, nemohla uvěřit, co se právě chystají udělat. Letecké kombinézy sice nebyly tak slušivé jako jejich dobře střižené tmavomodré uniformy se zlatými křidélky a nášivkami ATA na rukávech, ale byly praktické a ušité na míru. Nikdy v životě nebyla na svůj oděv tak pyšná. K čertu s nadřízenými, kteří byli přesvědčeni, že ve vzduchu může klidně nosit sukni – vždyť je tam nahoře kosa jako v Antarktidě! – pilot byl prostě pilot, a všichni ve vzduchu potřebovali naprosto stejnou ochranu. Nehodlala nechat o svých podřízených rozhodovat muže, ne v případě, že měli vzlétnout k nebesům a pomoci chránit jejich nádhernou vlast.

Byly První osmičkou, a právě měly zbytku Anglie ukázat, zač je toho loket.

„Je čas vyrazit, dámy,“ mávla na ostatní rukou a na mechanika pokrčila rameny. „Nějaké dotazy?“

Nikdo se neozval, což ani nečekala. Všechny je vybrala osobně a vzhledem k záznamům bez poskvrny a souhrnnému náletu v řádech tisíců hodin se ani trochu nebála o schopnost svých podřízených vykonávat svou práci poctivě a dobře. Počasí? Ano. Neustále se strachovala o pověstné anglické počasí. Šance, že po nich budou střílet, zatímco ony nebudou mít na palubě ani bombu nebo kulomet? To si pište. Že budou létat bez rádia a přístrojů? Každou vteřinu každého dne. Ale nikdy se nestrachovala o jejich schopnost létat s jakýmkoli letounem, který měly doručit; a pomalé, spolehlivé Tiger Mothy byly hračkou. Nebyla to nijak slavná práce, ale nikdo nechtěl vprostřed zimy létat takové slimáky. Jenže May byla odhodlaná ukázat, že její malá letka dokáže létat s každým strojem, který má armáda v inventáři. Jestli se mají nejdřív ukázat v Tiger Mothech, budiž.

„Jak se jmenujete?“ obrátila pozornost zpět k mechanikovi.

„Benjamin,“ odpověděl. „Jsem vlastně váš osobní mechanik, madam.“

Zarazila se: „Vy jste můj mechanik?“

„Přesně tak,“ odpověděl, aniž z ní spustil oči. Nedokázala se rozhodnout, jestli jí jeho přímost imponuje nebo štve. „Dokončil jsem kompletní vizuální obhlídku motoru, sundal jsem komplet kapotu a pozorně zkontroloval těsnost. Mašina je zahřátá a připravená k letu.“

May s odpovědí zaváhala, protože vzhledem k jejich těsné spolupráci chtěla vykročit správnou nohou. „Děkuji, Benjamine,“ řekla nakonec. „A pokud jste mi byl přidělen, pak musíte být součástí týmu – takže nemáme důvod k formálnostem. May bude stačit,“ dodala řízně. „Doufám, že mi tu drobnou neplechu odpustíte.“

Benjamin pozvedl obočí a bez sebemenšího vzrušení odpověděl: „To ještě uvidíme.“

Než se otočila zpět k letce, chvíli se za ním dívala. Pak však v čele skupinky žen zamířila ven, kde se rychle podívala na oblohu. Mračna už byla skoro pryč, takže podmínky lepší nebudou. Je tedy čas startovat. Letadla byla v ranním svitu seřazena v řadě na ranveji. Byla to směs nových a opravených kusů, a May je s ostatními měla ihned přeletět do Skotska. Zpět se měly vrátit s méně schopnými a raněnými protějšky, aby na nich v továrně mohli zapracovat. Podobného letu se bála nejvíce, protože i ten nejlepší pilot na světě je jen tak dobrý jako jeho motor a křídla, která jej nebo ji drží na nebi. Vracet se v poškozeném stroji nebylo zdaleka ideální. Ve Skotsku ji také nečeká žádný osobní mechanik, který by se ujistil, že se do cíle dostane v jednom kuse. To bylo jasné.

„Nevěřím, že jdeme opravdu do toho,“ řekla Amber, nejmladší pilotka skupiny. Hlas se jí přitom chvěl a May dobře věděla, jak se cítí; její maska odvahy byla spíš pro potěchu ostatním dívkám než skutečným odrazem Mayina vnitřního rozpoložení ohledně první skutečné zkoušky. Čekali tak dlouho: tolik měsíců peticí za práva žen asistovat válečnému úsilí na obloze, odpovídání na dotazy a nespokojení se s odmítnutím, a pak vlastní příprava pilotek. Teď už konečně mohou hrát svou roli. Přišel čas.

„Brzy na shledanou,“ dotknula se May Ambeřiny paže, když kolem ní procházela. Musela přitom spolknout vzrůstající znepokojení. „Určitě tam nahoře budeš bezchybná. My všechny. A už je taky čas, abychom všem ukázaly, jak dokážeme pomoci obrátit vývoj války.“

Mrknula na Betty, zamávala ostatním a pak vyrazila za mechanikem k čekajícímu letadlu. Nebyla si jistá, zda nemá počkat a odstartovat jako poslední, či zda nemá letět jako první a vést tak ostatní do vzduchu. Rozhodla se však, že jako první ve vzduchu určitě dodá děvčatům sebevědomí a upevní si svou pozici velitelky.

Došla k letounu, kde jí Benjamin nabídl ruku. Dvorně se jí chopila a vlezla do kokpitu s vědomím, že ji sleduje každý mužský člen pozemního personálu v dohledu. Pohodlně se usadila, nadechla se a usmála se. Přelétla pohledem přístrojovou desku a zapnula si bundu až ke krku. Bude se jí v mrazivých výšinách hodin. Pak si nasadila letecké brýle. Byla vděčná za koženou kuklu, která jí udrží hlavu v teple. Zrovna tak si pochvalovala vlnou vycpané rozměrné boty.

Jsi tu se mnou, Johnny, pomyslela si a musela na chvíli zavřít oči, protože ji náhlá vlna emocí hrozila zaplavit. Cítila, jak se jí svírá hrdlo a plamenný nůž probodává srdce. Ujistí se, že nezemřel pro nic za nic. Její velký bráška obětoval svůj život v boji, a ona se postará, že armáda dostane každý objednaný stroj až do dne, kdy se Německo vzdá.

Zašeptala: „Je mi to líto. Tak strašně moc líto, Johnny.“

Nedávná a čerstvá ztráta byla v její duši jako otevřený šrám. Byla si však jistá, že přibývající týdny, měsíce, či snad roky, ji nijak neotupí. A stále si nemohla odpustit způsob, jakým se rozešli, a svůj vztek, že on mohl létat a bojovat za svou vlast, zatímco jí to zakazovali.

May se narovnala, zhluboka se nadechla a vzala do ruky knipl a plynovou páku. Soustředění na práci jí pomohlo zatlačit emoce a vzpomínky na Johnnyho do pozadí.

Přišel čas rozlétnout se k nebesům, a navzdory ledovým větrům se už nemohla dočkat. Johnnymu ustřihli křídla, ale tohle dělala pro něj. Věděla, že ať je kdekoli, je na ni hrdý: dělala vše pro to, aby se jiný bratr mohl vrátit domů k sourozencům. Naši chlapci ta letadla potřebují a May nic nezabrání v tom, aby je dodala.

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1

Washington DC, Spojené státy americké

Na sklonku roku 1941

Lizzie

Lizzie zatínala při čekání na pozvání do kanceláře paní Rooseveltové nedočkavě nehty do dlaní. Bála se, že se jí samou nedočkavostí rozskočí hruď, ale už tu byla patnáct minut a od chvíle, kdy ji pozdravili a nabídli místo k sezení, se nic nezměnilo.

„Slečna Elizabeth Dunlopová?“

Lizzie při zvuku svého celého jména vyskočila, rychle si uhladila sukni a nasadila svůj nejlepší úsměv. Ze dveří vyšla žena a zvala ji dovnitř.

„Omlouvám se za zdržení,“ řekla přitom s úsměvem. „Prosím, pojďte za mnou.“

Lizzie ji následovala s pocitem, že se jí žaludek točí na střevech kolem dokola. Celé týdny si pečlivě připravovala svou úvodní řeč, ale vědomí, že má před sebou možná jedinou šanci k přimění kohokoli vlivného ke spolupráci, jí tížilo mysl. Opatrně si kontrolovala účes, že je stále takový, jaký má být, a tiše doufala, že to na tak důležitou schůzku nepřehnala s natáčkami nebo líčením.

„Dívej se všem do očí, když s tebou budou mluvit, ale hlavně s úctou. Musíš jim naslouchat s absolutní pozorností,“ říkal jí před odchodem otec. „Za žádnou cenu nikoho nepřerušuj! Každou odpověď musíš velmi pečlivě zvážit, Lizzie. Nikdo nemá rád hubaté či přemoudřelé lidi.“

Dveře se otevřely a Lizzie s ozvěnou otcových slov v mysli vstoupila. Pak se zarazila a přehlížela scénu před sebou: prohlížely si ji tři páry očí, z nichž pouze jediné patřily ženě, s níž se chtěla setkat. Okamžitě zapomněla na svůj vzhled.

„Elizabeth! Tak ráda vás opět vidím.“

Lizzie polknula a přinutila se postoupit dál do místnosti. Také se ze všech sil snažila udržet ústa zavřená. „Velice vám děkuji za pozvání k obědu, paní Rooseveltová.“

Přijala vřelé objetí od první dámy, a také polibek na tvář. Setkaly se při různých příležitostech již dvakrát, a pokaždé si Lizzie odnášela pocit nezměrné vřelosti. Dnešek nebyl výjimkou.

„Po vašem posledním psaní jsem si nemohla dovolit vás nepozvat,“ zasmála se paní Rooseveltová. „A prosím, pokud jste u mě doma, můžete mi říkat Eleanor.“

„Eleanor,“ přikývla Lizzie a usmála se, zatímco její hostitelka ustoupila a natáhla paži.

„Pánové, ráda bych vám představila slečnu Elizabeth Dunlopovou, okouzlující mladou dámu, o které jsem vám již tolik vyprávěla.“

Lizzie se ze všech sil snažila nerozsypat, zatímco z křesel povstal prezident Spojených států amerických a vedle něj další muž v uniformě. Armádní hodnosti jí ještě moc neříkaly, ale pokud sedí vedle prezidenta a sdílí s ním oběd, pak musí být důležitý.

„Rád vás poznávám, slečno Dunlopová.“

„Jsem nesmírně poctěna, pane prezidente.“

„Má žena trvala na tom, abych si v diáři udělal čas na osobní setkání,“ řekl a pozvedl jedno obočí. Lizzie si nebyla jistá, zda jde o gesto pobavení či nikoli, ale rozhodla se, že prezident by si z nikoho netropil šprýmy tím, že by si musel udělat čas na oběd. „Toto je generál Henry Arnold. Je stejně zvědavý jako já na váš koncept pilotek, takže jsem si jej dovolil také pozvat.“

Lizzie hořely tváře, zatímco za dvorného hovoru usedala po vzoru první dámy ke stolu. Otec jí o generálu „Hap“ Arnoldovi vyprávěl, a nemohla uvěřit, že na jejich setkání přišel. Objevil se kdosi s vychlazeným čajem, a zanedlouho už se na ni oba muži s Eleanor pozorně dívali. Zoufale toužila trochu se napít čaje; v ústech měla jako na Sahaře a zoufale se snažila upamatovat na všechno, co chtěla říct. Jenže si ji měřili s takovým očekáváním! Pro Boha živého, vždyť má sdílet své nápady se samotným prezidentem!

„Povězte nám více o vaší představě pilotek, slečno Dunlopová,“ začal generál Arnold a přitom si poposedl. Lizzie si nebyla jistá, co si o něm má myslet. Budiž mu k dobru fakt, že chtěl, aby hovor začala ona. „Vše, co mi o vašich myšlenkách Eleanor doposud říkala, mě poměrně zaujalo. Taktéž jsem vyrozuměl, že jste Eleanor napsala značné množství dopisů, týkajících se daného tématu. Rád bych si však poslechnul vše z vašich úst.“

Lizzie se trochu narovnala a připomněla si, že nemá mluvit moc rychle. Má jen jedinou šanci a nesmí ji promrhat.

„Nejsem si jistá, zda vy osobně či pan prezident víte, že dle vládních záznamů zde v Americe máme téměř tři tisíce žen s pilotním průkazem. Mnoho z nich by rádo sloužilo armádě v případě, že naše země vstoupí do války. Mě nevyjímaje. Naši potenciální roli vidím v pozicích nebojových pilotů, plnících armádní úkoly podpůrného charakteru.“ Odkašlala si a dodala: „Věřím, že pilotky jsou schopné zhostit se úspěšně libovolného úkolu.“

Od prvních pokusů protlačit svůj nápad uplynuly už dva roky, a bylo skoro k neuvěření, že konečně mluví s někým, kdo jej opravdu může uvést do pohybu.

„A podpora, o níž mluvíte – zahrnuje přelétávání letounů?“ zeptal se generál.

„Ano, samozřejmě,“ odpověděla s rostoucím sebevědomím. „Ráda bych viděla pilotky přelétávat všechny možné druhy strojů, takže muži by mohli být uvolněni pro službu v boji. Představuji si, že pilotky budou plně a každým způsobem nápomocny k hladkému chodu všech operací armádního letectva.“

„Jaký typ dívky by chtěl létat s letouny pro armádu, slečno Dunlopová?“ vyměnil si generál pohled s prezidentem.

Odmlčela se, usrkla trochu ledového čaje, a pak se podívala generálovi přímo do očí. Nešetřil ji, což se jí líbilo. Kdyby s ní hovořil zlehka, věděla by, že ji nebere vážně – a ona chtěla být vyslyšena. Chtěla to víc než cokoli jiného na světě. Sebevědomí jí povyskočilo ještě o něco výš.

„Popravdě řečeno... dívka jako já,“ odpověděla s – jak doufala – okouzlujícím úsměvem. „Dívka, která svůj volný čas tráví v kokpitu tak dlouho, co pamatuje. Která objevuje nekonečnou oblohu raději, než by si hrála s panenkami a učila se hře na klavír. Taková dívka bude chtít létat s armádními stroji.“

Na chvíli se rozhostilo ticho, ale pak se oba muži rozesmáli. Eleanor zachytila Lizziyn pohled a rychle se pousmála. Lizzie rozuměla potížím, které oba muži měli s její láskou k letectví – pro ně byla se svou růžovou rtěnkou a pečlivě naaranžovaným blonďatým účesem dokonalým ztělesněním ženskosti. Věřili, že role pilotů patří mužům a nedokázali pochopit její touhu po létání mezi oblaky, když měla být plná myšlenek na vdavky a děti.

„Nachytala vás, pánové,“ ozvala se Eleanor s úsměvem a poděkovala sloužícímu, který přinesl talíře se sendviči a tác naložený chlebem, studeným masem a sýry.

„To máte pravdu,“ souhlasně pokýval hlavou generál. „Nejsem vaším sebevědomím ve vzduchu ani za mák překvapen, vzhledem k faktu, že jste dcerou poručíka Dunlopa. Předpokládám, že vás vzal na první let ještě v povijanu?“

„Vy znáte mého otce osobně?“ zeptala se překvapeně.

„Každý řádný voják moc dobře ví, co je váš otec zač, slečno Dunlopová,“ odpověděl generál. „Záslužný služební kříž ve Velké válce za pět vzdušných vítězství nedostalo mnoho mužů. Je jedním z nemnoha důvodů, proč jsem dnešní schůzku vůbec bral v potaz.“

Přikývla. Nevěděla, zda má být za pomoc v podobě otcovy pověsti vděčná, či zda se má hněvat, že ji nechtěli vyslechnout jen pro ni samou.

„Povězte mi,“ převzal prezident Roosevelt otěže rozhovoru, „jste připravena v případě, že podobné plány posvětíme, dané pilotky osobně cvičit? Opravdu upřímně věříte, že jste schopna dostát všem výzvám a povinnostem velitelky perutě?“

„Ano, naprosto,“ odpověděla bez váhání. „Zcela souhlasím s nedávnými komentáři paní Rooseveltové, že ženy jsou zbraní připravenou k použití. Se vší úctou, pane prezidente, vy ani armáda nemáte tušení, jak statečnými, nadanými a schopnými pilotkami mohou ženy být. Pokud nám tu možnost dáte, nebudete litovat – to vám mohu zaručit osobně.“

Prezident se rozesmál: „Slečno Dunlopová, má manželka je každodenní připomínkou nevysychající studnice schopností žen. O tom mě nemusíte přesvědčovat. Je také přesně tím důvodem, proč dnes vašim vývodům naslouchám.“

„Koho tedy mám přesvědčit? Protože se nebojím komukoli říct, co chci a proč by se toho měly účastnit ženy,“ odpověděla Lizzie, zatímco si ostatní pomalu nakládali na talíře jídlo. Pak raději zavřela ústa dřív, než z nich vypustila něco nepatřičného. Téměř viděla otce, jak nesouhlasně vrtí hlavou. Následovala Eleanořina příkladu a naložila si dva malé sendviče. Talíř sice dala před sebe na stůl, ale vůbec neměla na jídlo chuť. Mysl jí pracovala na plné obrátky a žaludek metal kozelce, zatímco každá buňka jejího těla rezonovala ohromností jejího dnešního konání.

„Mě,“ řekl nakonec generál Arnold hlubokým a velitelským tónem hlasu. „Musíte přesvědčit mě, slečno Dunlopová, že nejsem pouhým zvažováním vašeho návrhu za hlupáka. Díval jsem se na vaše letové záznamy a vaše schopnosti a zápal na mě udělaly dojem. Otázkou však zůstává, zda chci dát všanc svou pověst podporou tak odvážné politické změny. A upřímně mě také musíte přesvědčit, že jste pro tento úkol ta pravá žena.“ Poposedl si a chvíli si ji měřil neuhýbajícím pohledem. „Ženy nikdy nesměly pilotovat vojenské stroje, a zcela upřímně by asi bylo nejlepší toto pravidlo zachovat i nadále. Brali bychom tím práci mužům, kteří ji opravdu potřebují, a mohu si jen představovat vše, co na toto téma bude vyřčeno.“

Lizzie přikývla a ukousla si nepatrné sousto sendviče, aby získala čas. Suché sousto jí pomohlo zastavit příval slov, deroucích se na povrch. Rozhodně nechtěla, aby ji generál považoval za temperamentní holku neschopnou přijmout kritiku, ačkoli by ji většina blízkých přátel přesně těmito slovy popsala.

„Se vší úctou nemohu souhlasit s tím, že bychom braly práci mužům,“ odpověděla opatrně a s bušícím srdcem. Ze všech sil se snažila udržet hlas pevný a nerozechvělý. Otec by nevěřil, jak klidně dokázala odpovídat. „V případě války bychom naopak dávali mužům možnost uvolnit se z daných pozic a přejít do frontové služby. Chceme jen pomáhat, jak jen to bude možné, a využít přitom našich pilotních dovedností. O víc vás nežádám.“

„Možná bychom měli nyní sníst oběd a vrátit se k rozhovoru až poté, co při něm zvážíte přínosy Elizabethina návrhu, pánové,“ navrhla Eleanor. „Myslím, že se všichni shodneme na tom, že ženy jsou plně schopné pilotovat jakýkoli stroj, který armáda potřebuje, ale že se jedná o velmi delikátní problém.“

„Se vší úctou, Eleanor, ale máme stroje, ze kterých jsou vyděšení i naši nejlepší muži,“ zasmál se generál Arnold.

Lizzie se musela kousnout do jazyka. Stálo ji maximální úsilí, aby se s generálem nepustila do slovní pře. Moc dobře však znala cenu, jakou by roztržka s mužem jeho postavení, který dnes dopřával sluchu jejímu návrhu, měla. Zvláště když cítila, že jej skoro přesvědčila.

„Povězte mi více o vašich osobních zkušenostech, slečno Dunlopová,“ ozval se prezident. „Rád bych si poslechl o vašem vítězství v závodu Bendix. Abych řekl pravdu, tak tato část vašeho životopisu mne zaujala nejvíce.“

Lizzie s úlevou přikývla, protože o létání se dokázala bavit s mnohem větší volností. „Byl to asi nejúžasnější okamžik mé letecké kariéry, pane. Rozhodně mi rozproudil krev v žilách.“

Všichni se rozesmáli.

„Dobře si uvědomuji, že jste tehdy na hlavu porazila dva muže, kteří nyní slouží na čelních pozicích letectva,“ dodal generál. „A to ani nemluvím o faktu, že vám Mezinárodní liga vzduchoplavců také udělila cenu Nejlepšího světového pilota. Tyto úspěchy nejsou zanedbatelné.“ Odmlčel se. „Což, spolu s vaším odhodláním během několika posledních let, znamená, že navzdory mému vnitřnímu rozpolcení opravdu budu při nejbližší možné příležitosti podporovat začlenění pilotek.“ Usmál se: „Něco mi však říká, že toho rozhodnutí budu možná jednou litovat.“

Lizzie se pomalu a zhluboka nadechla. „Možné?“ zeptala se. To slovo jí znělo ozvěnou v hlavě. „Možné příležitosti?“ Byla si jistá, že jí dá povolení tady a teď.

S mírným zamračením přikývl: „Slyšela jste správně. Ještě nejsme ve válce, takže nevidím v této chvíli žádný důvod k založení perutě pilotek určených pro podporu armády. Ale mám pro vás návrh, díky kterému budete dobře připravena.“

Lizzie zadržela dech. Srdce se jí opět rozbušilo a zaťala prsty do dlaní. „A sice?“ řekla s pokusem o klid, byť se jí zdálo, že každou chvíli vybuchne.

„Slyšela jste o Leteckých transportních zálohách v Británii? ATA?“ zeptal se generál s rychlým pohledem na Eleanor, která přikývla.

Lizzie také přisvědčila – věděla, že anglické ženy už armádě pomáhají. Byl to jeden z důvodů její naděje, že je o krok blíže ke splnění svého snu.

„Ve zkratce jde o civilní divizi. Přelétávají letadla po celé Anglii za stejným účelem, jaký jste zde přednesla. Rád bych vám navrhl cestu do Anglie a dočasný vstup do jejich řad – samozřejmě v aktivní roli. Hlavním důvodem cesty bude seznámení s interními procesy a nabrání zkušeností s přelétáváním stíhaček a tak dále. Co na to říkáte?“

Lizzie se snažila krotit své nadšení, ale úsměvu poručit nedokázala. „Co na to říkám?“ zopakovala a se smíchem si vyměnila pohled s Eleanor. „Říkám, že to je úžasný nápad! S čím mám přeletět velkou louži?“

„Co kdybych vám vystavil cestovní rozkaz a vy se jím budete řídit?“ odpověděl stroze. „Nechceme ještě tak úplně přivodit celé armádě infarkt z pilotek, ano?“

Lizzie na všechny přímo zářila. Anglie, už se řítím!

KAPITOLA 2

Londýn, Anglie

Leden 1942

Ruby

Ruby Sandersová, usazena po boku své matky, natáhla ruku s prázdným čajovým šálkem a soustředila se, aby na podšálku zůstal v perfektní rovnováze. Natáhla se po kostce cukru a opatrně ji spustila do nápoje. Při spatření výrazu ve tváři své budoucí tchyně se vylekala. Carolyn si povzdechla a ukázala na malé kleštičky na podnose. Ruby si nechtěla dát druhou kostku, ale usmála se a natáhla se pro ně. Ta ženská lpěla na manýrech a vzdor svým nejlepším snahám ji Ruby dokázala zklamat prakticky při každé návštěvě.

„Pokud bude dostatek zásob, budeš chtít krajkové hedvábí, drahoušku?“

Ruby vychovaně přikývla: „Samozřejmě. Ačkoli jsem plně smířena s tím, že v případě potřeby upravíme matčiny šaty.“

„Není důvod se uchylovat ke zboží z druhé ruky,“ viditelně se otřásla Carolyn. „To bych nesnesla.“

„Děkuji vám,“ odpověděla Ruby, a zatímco usrkávala přeslazený čaj, zavrtěla se. „Ale pouze pokud to nebude po válce příliš přehnané.“

„Chceš-li hedvábí, najdeme hedvábí,“ přikývla krátce Carolyn. A Ruby jí věřila. Byla si jistá, že tato žena dostala v životě vše, na co si vzpomněla. Bez ohledu na cenu. „Rozhodně nechceme, aby tato svatba byla průměrná, že ano?“

„Hmmm, to rozhodně nechceme.“

„Ale rozhodně bys v nich neměla být moc odhalená. Cudnost je nejlepší, nemyslíš, drahoušku?“

Ruby zahnala představy pěkně hlubokého výstřihu, po kterém toužila, protože se neodvážila nesouhlasit: „Ano. Samozřejmě.“

Tom. Pro něj tu byla. On byl tím důvodem, proč vlastně sedí v tomto zazobaném obývacím pokoji a předstírá, že hovor o hedvábí a šatech a úžasných koláčích je pro ni zcela přirozený, zatímco její snoubenec bojuje o svůj holý život. Carolyn hovořila způsobem, jako by se každodenní život měl po válce mrknutím oka vrátit zpět do svých předválečných kolejí – jako by téměř předstírala, že je Tom pryč na služební cestě, a ne ve válce!

„A bílé? Nebo krémové? Myslím, že tvá nádherná pleť vynikne ve všem, co oblékneš.“

Ruby se usmála. Nemohla se dočkat, až si Toma vezme za muže, ale detaily ji příliš nezajímaly. Toužila jen po tom, aby se v pořádku vrátil domů; jak a kdy se vezmou bylo podružné. Hlavně když se mi Tom vrátí zpět.

„Ruby?“

Došlo jí, jak dlouho byla ztracena v myšlenkách. Vzhlédla.

„Drahoušku, ty jsi na míle daleko!“ zvolala Carolyn. „Zrovna jsme se bavili o dortech. Ovocný s bílou polevou, co myslíš?“

Ruby jako obvykle vychovaně přikývla: „To zní dokonale.“ Byla si jistá, že o dortu se bavili při každé návštěvě, a pokaždé se dohodli na ovocném dortu.

„Nebude skvělé, až se naše dvě hrdličky konečně spojí?“ řekla nakonec její matka s podivným pohledem.

Ruby se trochu narovnala a zkusila se soustředit na hovor. Věděla však, proč měla myšlenky rozlétané. Vrhla pohled na kabelku a vzpomněla si na inzerát, který před několika hodinami viděla v časopisu Aeroplane. Nedokázala na něj přestat myslet. Chtěla si jej znovu přečíst, aby se ujistila, že je skutečný. Od chvíle, kdy si před dvěma lety v tom samém časopisu přečetla posměšný článek o pilotkách, uplynulo už hodně vody; situace se obracela a už nebylo tak obvyklé, že se na pilotky nahlíželo jen v negativním světle. Vlastně se zdálo, že jim teď všichni aplaudují navzdory faktu, že po nich dlouho jenom plivali.

Pilotky. Se vzrušením četla o May Jonesové a První osmičce, ale nápad přidat se k ATA se jí tehdy zdál nemožný. A také rozhodně nevěřila, že by na takovou práci byla dost dobrá. Létání pro zábavu byla jedna věc, ale létat s bojovými stroji? Nedokázala si představit, že by kdy sebrala odvahu a dobrovolně se přihlásila.

Zkoušela si představit ten pocit, když si sednete do letadla určeného pro dodávku na armádní základu, a při té představě se skoro rozesmála; tak byla směšná. Bylo by neuvěřitelné a prospěšné pomáhat takto odvážně válečnému úsilí, ale dokázala by pilotovat takové typy letadel? Dokázala by je zkrotit a přijmout taková rizika? Povzdechla si. Nejspíš ne. Ne bez Toma ve vedlejší sedačce, aby jí pomáhal ve chvílích, kdy to potřebovala.

Rádio se náhle probralo k životu a Ruby vyskočila, aby lépe vyladila signál. Byla tak zvyklá z domova svých rodičů, kteří každý večer dychtivě poslouchali zprávy. Chvíli ve stoje naslouchala, a pak se otřásla. Hlasatel právě oznamoval, že japonská letadla překvapivým úderem napadla letiště v západní Austrálii. Každé vysílání jen stupňovalo její strach o Toma, a raději si představovala, jak úspěšně plní svou práci a vrací se domů, než aby se bála při každém hlášení o ztrátách. Posadila se s nadějí, že australské ztráty byly malé.

„Modlím se k Bohu, aby nezaútočili na Austrálii stejně jako na Pearl Harbor,“ řekla Carolyn. „To je neuvěřitelné.“

„Zní to jako mnohem menší nálet,“ odpověděla Rubyina matka. „Určitě už brzy ve válce uvidíme řádný postup.“

„Tím jsem si jistá. Ruby, drahoušku, pověz mi o tvé dobrovolné činnosti? Třídění všech těch dopisů musí být nesmírně stresující.“

Ruby se vychovaně usmála a připomněla si, že bez této ženy by nebylo Toma.

„Všechno probíhá bez problémů,“ odpověděla s rozhodnutím, že jim inzerát v časopise neukáže. Práce na poště ji nudila a v ničem se nepodobala její předválečné práci letecké instruktorky, ale byla ráda, že může alespoň trochu přispět a uživit se. „Je hezké vědět, že pomáhám vojákům zůstat v kontaktu s rodinami.“

„Samozřejmě,“ přikývla Carolyn a natáhla se, aby mohla Ruby poplácat po ruce. „Je úžasné, že vy mladé nyní vystupujete do popředí a jste tak statečné.“

Ruby se raději nedívala na matku, protože by ji její výraz jen rozesmál. Pochybovala, že by Rubyinu práci považovala za statečnost, ale pokud o ní Carolyn smýšlí tak vysoko, proč jí v tom bránit? Potřebná by nejspíš byl přesnější popis. Potřebná pro válečné úsilí, ale tak strašně, strašně nudná.

„Když už mluvíme o odvaze,“ začala Ruby opatrně a v odmlce se napila čaje. Třesoucíma se rukama odložila šálek s podšálkem na stůl a pokračovala: „Viděla jsem dnes zajímavý inzerát. ATA prý hledá další pilotky. Hlásit se už mohou i nekvalifikovaní letci.“

Carolyn na krátký okamžik ztuhla, ale pak s pečlivou odměřeností řekla: „Inu. Vskutku, není s podivem, že vypisují inzeráty. Musí být nesmírně obtížné najít počestnou ženu připravenou postavit se tváří v tvář válečným hrozbám na nebi. Taková práce je pro ženy stěží příhodná. Věřili byste, že jsem jejich reklamu onehdy slyšela na BBC? Na BBC, pro všechno na světě!“

Ruby se zhluboka nadechla, protože se právě odhodlala poprvé v životě s Carolyn nesouhlasit. Jak to, že jejich reklamu neslyšela i přesto, že otec měl rádio naladěné dnem i nocí, a proč jí drahá budoucí tchyně o reklamě nic neřekla už dříve? Pocítila záchvěv vzteku; tváře jí začaly červenat.

„Já, hm, no,“ zakoktala se a zaryla nehty do dlaní, „já vlastně zvažuji, že se přihlásím.“

Carolyn vypadl šálek z rukou a s cinknutím se rozbil o podlahu. „To naprosto nepřichází v úvahu!“

Ticho, které po jejím prohlášení následovalo, bylo přímo bolestné, až do chvíle, kdy Rubyina matka padla na kolena a začala z loužičky čaje vybírat porcelánové střepy. Ruby uvolnila sevření svých pěstí, ale ruce se ji i tak stále třásly.

Odvážně si měřila svůj protějšek a cítila, jak jí zalévá vlna náhlého klidu. Doposud o všem jen přemýšlela a možná, že by přihlášku vlastně nikdy nepodala; jenže Carolyn svým zákazem v Ruby přehodila nějaký vypínač. Odkašlala si a ještě o trochu více se narovnala. Možná nebude z nejlepších, ale o tom Carolyn nerozhoduje. O tom rozhodne ATA.

„Carolyn, já, hm…“ Najít ta správná slova chvíli trvalo. „Chápu, že to pro vás bude šok, ale já jsem ve skutečnosti dobře vycvičená majitelka pilotní licence a docela ráda bych to zkusila. Mám přes tři sta nalétaných hodin a myslím, že bude úžasné pomáhat neohroženým ženám, které již…“

„Co by tomu řekl Tom?“ přerušila ji Carolyn. „Byl-li by tvým manželem, určitě by o takovém nesmyslu nechtěl ani slyšet, to tě ujišťuji. A já o tom vlastně také nechci ani slyšet. Během Tomovy nepřítomnosti za něj mluvím já, a výslovně ti přihlášení zakazuji.“

Ruby se kousla do jazyka a místo odpovědi začala pomáhat matce se sbíráním střepů. Potřebovala se něčím zabavit. Právě včas. Málem se totiž neudržela a řekla, že po tom, co se Ruby rozhodne udělat, není jí ani Tomovi zhola nic, a že ještě nejsou manželé…

Smetla střep do matčiny dlaně a položila jí ruku na rameno. Sledovala, jak v místě, kde ji střep píchnul, vykvétá krůpěj krve a že se matčiny oči zalévají slzami.

„Matko, smím znát váš názor?“ zeptala se potichu. „Byla byste na mě pyšná, kdybych přelétala letadla našim hochům bojujícím na frontě? Nebo si myslíte, že mám napřed zjistit, zda mi to Tom dovolí, či nikoli?“

To byla neomalenost, ale najednou si i přes rozpálené tváře nemohla pomoci. Odvážil by se jí Tom létání zakázat? Bylo od ní tak špatné, že chce s ostatními odvážnými pilotkami pomáhat své vlasti? Vždyť přece pomáhali jejich synům dělat svou práci lépe tím, že jim dodávaly nové a opravené stroje!

Matka vypadala, že by na otázku raději nikdy neodpověděla, ale přesto řekla: „Není to povolání, které bych pro tebe sama vybrala, ale na naše pilotky jsem nesmírně pyšná. Pokud se chceš přihlásit, je to tvá volba.“

„Přece ji nenecháte to udělat, Sally?“ rozkřikla se Carolyn. „To je… Nu, je to, to je jednoduše neslýchané! Nemohu uvěřit, že to dovolíte.“

Ruby se posadila a zadívala se zpříma na svou budoucí tchyni. Než jí odpověděla, kousla se do rtu. A pak spustila: „Carolyn, před válkou jsem byla respektovanou pilotkou. S Tomem jsme se do sebe zamilovali pro naši vzájemnou lásku k létání, a když odešel, ta nejtěžší věc – mimo jeho nepřítomnosti – byla nemožnost létat, protože letiště pro civilní piloty uzavřeli.“ Mluvila tiše a natáhla se přitom po Carolynině ruce. Nespouštěla z ní oči a celou silou své osobnosti se pokoušela ukázat, že mluví pravdu. „Ve svém srdci vím, že by na mě byl pyšný, kdyby mě znovu viděl létat, o to víc, kdybych při tom tímto úžasným způsobem napomáhala válečnému úsilí. A já to chci udělat. Pokud mohu sloužit armádě, pak cítím, že je to má povinnost.“ Odmlčela se a dodala: „Můžete, prosím, mé rozhodnutí přijmout?“

Carolyn její ruku smetla a se slzami v očích přešla k oknu.

„Nedovolím to,“ řekla. „Jednoduše nedopustím, aby se můj chlapec během vojenské služby v cizině ještě strachoval o snoubenku, která koná mužskou práci. Opravdu jej chcete tímto způsobem zesměšnit, Ruby?“

Dívka sklopila oči k zemi, protože nedokázala odpovědět. Její matka uklidila střepy a Ruby nyní ucítila její teplou ruku na zádech.

„Je mnoho věcí, o kterých naše dívky před válkou ani nesnily,“ řekla jemně. „Ale v těchto těžkých časech musíme přijmout jejich měnící se roli ve společnosti. Dnes už se svět netočí jen kolem dýchánků a aranžování květin, což obě dobře víme. Po válce bude vše zase jiné, ale dnes musí každý schopný člověk povstat a dostát své povinnosti.“

Ruby seděla mezi nimi a na ramena jí těžce doléhal pocit viny. Neměla v povaze působit komukoli problémy, ale od chvíle, kdy uviděla ten inzerát, v hloubi duše věděla, že i přes možnost odmítnutí přihlášky je to práce jejích snů. Nedokázala jen sedět a poslouchat zprávy o průběhu války, a přitom nedělat nic! Pocit bezmoci se jí už zajídal, a také se už nechtěla každý den jen bát, zda se jí Tom vrátí se štítem či na něm. Létání jí chybělo dočista jako pravá ruka, a bez Toma se cítila, jako by jí ukradli dvě nejmilejší věci na světě. Celé roky létala ze Stag Lane, kde jí Tom dělal instruktora, a vzpomínky na jejich společné chvíle ve vzduchu ji zahřívaly po nocích, kdy v bezesné samotě doufala, že se jí vrátí a budou opět spolu. Pilotní výcvik, flirtování s o čtyři roky starším fešným pilotem a zamilování patřilo k nejvýraznějším obdobím v Rubyině krátkém životě. Když byl poprvé odvelen, tak dokonce na chvíli pracovala jako instruktorka, do chvíle, kdy zakázali veškeré civilní létání.

„Poprosíte alespoň mého syna o svolení dřív, než provedete cokoli dramatického?“ zeptala se Carolyn. „Určitě si vše musíte ještě řádně promyslet a přinejmenším získáte otcovo svolení, když už nebudete chtít čekat na Tomovo.“

„Má mé svolení, a její otec na její rozhodnutí bude stejně pyšný jako já,“ odpověděla Rubyina matka tichým, avšak pevným a velitelským hlasem. „Vím, že na naše pilotky má každý svůj názor, ale dělají naší zemi čest a já budu hrdá, pokud mezi sebe přijmou i mou dceru.“

„Sally!“ otočila se na ni Carolyn s očima a ústy dokořán. „Vážně chcete poslat svou dceru na smrt při práci, kterou by měly ženám vpravdě zakázat? K čemu jsou pilotky, když nedokáží létat tak dobře, jako naši muži? Je to v první řadě naprosto směšná představa! A co budeme dělat ve chvíli, kdy si ženy začnou myslet, že mohou vykonávat mužské práce? Potřebujeme je zde, připravené a čekající na návrat našich synů!“

„Stačí!“ zaprosila Ruby a pohledem těkala z matky na Carolyn a zpět. „Prosím, nemůžeme si místo hádek jen užívat své společnosti? Jen jsem se s vámi chtěla podělit o svůj nápad. Nechtěla jsem vyvolat další válku.“

„I když bude znamenat ztrátu vašeho snoubence?“ zeptala se Carolyn kysele. „Protože o něj přijdete, Ruby. Pamatujte na má slova!“

O šest týdnů později seděla Ruby se zatajeným dechem v brzdícím vlaku. Při příjezdu do stanice Maidenhead nedočkavě vyhlížela z okna, protože to napětí už skoro nešlo vydržet. Usmála se na dvě ženy, s nimiž sdílela kupé, a přemýšlela, zda také slyší mocný tlukot Rubyina srdce o žebra.

„Je to odtud daleko?“ zeptala se jí žena za zády ve chvíli, kdy vlak konečně zastavil.

Ruby zavrtěla hlavou, protože ji tazatelčin australský přízvuk trochu překvapil. „Vůbec ne, je to jen kousek. Já jsem Ruby,“ odpověděla.

„Polly,“ napřáhla k ní spolucestující pravici.

Potřásla si s ní rukou a ukázala na zbylé dvě ženy: „Tohle je Evangeline a Sarah.“

Než mohly zapříst další hovor, byl tu signál k vystoupení. Ruby popadla svůj pytel a zamířila ke dveřím. Nohy se jí tak pletly, že skoro nemohla udělat ani krok. Venku na ně měly čekat automobily, které je měly odvézt na velitelství ATA ve White Walthamu. Ruby se rozhlížela kolem sebe v očekávání osoby, jež by je uvítala a shromáždila na správném místě.

„To je zde vždycky tak zataženo?“ zeptala se Polly. „Už jsem na venkově přes týden, a ještě jsem neviděla slunce.“

Ruby ji poplácala po zádech: „Obávám se, že si budeš muset zvyknout. Jsme pro svou hustou mlhu stejně proslulí, jako je Austrálie pro své jasné dny.“

„Tudy, dámy!“ zamával na ně muž s poznámkovým blokem. Vyvolával jednu po druhé jménem a každou vyvolanou popohnal ke trojici zaparkovaných aut.

„Pojď, sedni si vedle mě,“ pobídla Ruby Polly.

Jakmile se dal vůz do pohybu, opět se jí v žilách rozproudilo vzrušení a hrůza. Posledních pár týdnů – od odeslání přihlášky po odpověď, že byla na základě pilotních zkušeností a referencí přijata – uběhlo jako blesk. A teď se měla osobně setkat s May Jonesovou a dalšími pilotkami, o kterých tolik četla, ale nikdy je neviděla naživo. Měla nervy napjaté k prasknutí, ale dodávalo jí odvahy, že některé z Rubyiných společnic letadlo ještě nikdy nepilotovaly.

„Létáš dlouho?“ zeptala se Polly.

Ruby si ji prohlédla. Líbil se jí Australančin veselý úsměv a jasný pomněnkový pohled. „Už několik let, ale rozhodně ne na podobných mašinách. A ty?“

„Můj otec je letadly posedlý, a já byla z pěti dětí jediná, která jeho posedlost sdílela,“ vyprávěla Polly. „Strávila jsem víc času jako pasažér než jako pilot, ale ten pocit z letu miluju.“

Jestlipak je taky tak nejistá výsledkem, jako já, podivovala se v duchu Ruby. Je taky tak rozechvělá a nervózní z představy, že vleze do ohromného aeroplánu s vědomím, že každá úspěšná dodávka nás posouvá o krok blíže k vítězství? Při té představě se až roztřásla a zatoužila po čisté hlavě a zpomalení divoce pádících myšlenek.

Ostatní dívky v autě pokračovaly v hovoru, ale Ruby se dívala s tváří přitisknutou ke sklu z okénka na blížící se White Waltham. Změní May názor a pošle některé z nich domů dřív, než na základně stráví jediný den? Jaké typy strojů bude asi létat? Bude muset absolvovat nějaké formální testy či pohovory?

„Vypadáš nervózně,“ zašeptala jí Polly do ucha, zatímco se Ruby pevněji objala rukama.

„Taky že jsem,“ přiznala. „Víš, je těžké uvěřit, že jsme opravdu zde a že se můj sen možná stane skutečností.“

„Tak tomu klidně věř,“ popleskala ji Polly po složených rukou, když zaparkovali. „Protože jsme zde a už pro nás není cesty zpět.“

„Jdeme na to, dámy,“ oznámil jim řidič s pokynutím z okna. „Běžte rovnou dovnitř.“

Ruby otevřela dveře a přeměřila si dvoupatrovou cihlovou budovu s rovnou střechou, která se chystala je uvítat. Zastínila si rukou oči a vrhla pohled k oblakům. Pak její pozornost upoutalo tiché zapískání.

Teprve pak si všimla mužů, poflakujících se kolem druhé budovy s cigaretami v rukách, zatímco sledovali auta. A ji sledovali také. Nervózně si začala otáčet zásnubním prstenem s vděčností nad svým rozhodnutím ponechat si ho, ačkoli už ho zřejmě o moc déle nosit nebude. Vlastně možná o moc déle ani snoubence nebude mít, pokud jí Tom brzy neodpoví. Bylo zřejmé, že muži čekali na příjezd nových rekrutek. Ruby si dobře uvědomovala, že pokud nedokáže snést jedno či dvě hvízdnutí, tak bude mít s přežitím vážný problém.

Přinutila se k úsměvu, narovnala se, a s úsměvem zamávala: „Hezké odpoledne, chlapci.“ Doufala, že vypadal mnohem sebevědoměji, než jak se ve skutečnosti cítila.

Někteří jí zamávání opětovali; další se však dívali jakoby v rozpacích do země. To máte za to, pomyslela si, když co nejrozhodněji kráčela k nevýrazné cihlové budově.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Holky od spitfirů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.