Leila Meachamová

VÁŽKA

Přeložila Michaela Burock

DRAGONFLY

Copyright © 2019 by Leila Meacham

Jacket design by Laura Klynstra. Jacket copyright © 2019 by Hachette Book Group, Inc.

All rights reserved

Translation © Michaela Burock, 2021

ISBN 978-80-249-4281-0

Věnováno Ann Fergusonové Zeiglerové, opět.

Slunce na kopci zapomnělo zemřít, lilie opět ožily

a vážka se vrátila snít o řece.

(VELŠSKÝ NÁPIS)

SEZNAM POSTAV

AMERIČANÉ

(BUCKY) Samuel Barton, stavební inženýr

Kódové označení OSS: LODIVOD

Pracovní jméno: Stephane Beaulieu

Bridgette Loringová, módní návrhářka

Kódové označení OSS: LABRADOR

Pracovní jméno: Bernadette Duforová

(CHRIS) Christoph Brandt, trenér lehké atletiky

Kódové označení OSS: LYSKA

Pracovní jméno: Klaus Bauer

Brad Hudson, muškař

Kódové označení OSS: LEVATKA

Pracovní jméno: Barnard Wagner

Victoria Graysonová, sportovní šermířka (fleret)

Kódové označení OSS: LAKUŠNÍK

Pracovní jméno: Veronique Colbertová

Alistair Renault, nadřízený důstojník OSS, šéf pro záležitosti Francie, také známý jako muž v hnědém

NĚMCI

Generálmajor Konrad March, velitel Abwehru, německé zpravodajské služby v Paříži

Wilhelm March, generálův syn

Četař Hans Falk, generálův pobočník

Plukovník SS Derrick Albrecht, velitel kontrarozvědky Bezpečnostní služby (SD) Hlavního říšského bezpečnostního úřadu (RSHA)

Četař Karl Brunner, plukovníkův pobočník

FRANCOUZI

Beaumont Fournier, spisovatel

Nicholas Cravois, Černý duch

Madame Jeanne Boucherová, majitelka pařížského módního domu La Maison de Boucher

Claude Allard, říční kapitán a majitel firmy nabízející rybářské výpravy

Jules Garnier, personální ředitel na Sorbonně

Madame Gabrielle Dupreeová, majitelka penzionu a Buckyho domácí

Madame Adeline Gastainová, sousedka generálmajora Konrada Marche

Maurice Corbett, detektivní náčelník, Francouzská policie

Sestra Mary Frances, matka představená kláštera Milosrdných sester

Jacques Vogel, ředitel L’Ecole d’Escrime Français

Henri Burrell, Alistairův muž v Paříži

VYSVĚTLENÍ NÁZVŮ NĚMECKÝCH VOJENSKÝCH ORGANIZACÍ

Wehrmacht: ozbrojené síly Třetí říše

Abwehr: vojenská rozvědka a kontrarozvědka

Schutzstaffel: SS, polovojenská organizace Národně socialistické německé dělnické strany (NSDAP)

Waffen-SS: ozbrojené síly SS

Allegemeine-SS: hlavní administrativní část SS

Sicherheitsdienst (SD): zpravodajská služba SS a NSDAP, spadající pod Hlavní říšský bezpečnostní úřad

KAPITOLA PRVNÍ

ZÁŘÍ 1962

Cambridge, Maryland

Muž v hnědém zaklapl knihu, kterou četl, a nevěřícně od ní vzhlédl. Bylo to skutečně tak. Pětičlenný tým, který autor v té své obskurní knížečce o tajných operacích v Němci okupované Francii za druhé světové války popsal, byl tentýž, který na podzim roku 1942 vyslal do Paříže on osobně. Čtyři z nich se vrátili domů, jeden jen o chlup, pátý z nich tam zemřel a byl pohřben v neoznačeném hrobě na francouzské půdě. Nebo si to alespoň mysleli…

Alistair Renault nehnutě seděl. Byla to až strašidelná náhoda, že si přečetl poslední kapitolu Největších triků druhé světové války dnes, téměř dvacet let poté, co sledoval ten nejúžasnější tým tajných agentů, jaký kdy vycvičil, odlétat v šeru před úsvitem z Anglie na nepřátelské území. Za tři týdny se měl tým setkat v Paříži u příležitosti dvacátého výročí. Ona schůzka, dávno zrušená, byla původně navržená chybějícím členem týmu, který na ní trval. Alistair uvažoval, zda se to datum 23. září 1962 vyrylo do myslí ostatních stejně jako do té jeho.

Otevřel si stránku s medailonkem autora, aby si znovu přečetl, tentokrát pozorněji, co přesně kvalifikovalo Johna Petersona k tomu napsat Největší triky druhé světové války, knihu o tématu, o kterém jen málo osob mělo širší povědomí a nikdo s ním neměl více zkušeností než muž v hnědém. Řídká kvalifikace pana Petersona, společně s nedostatkem poznámek pod čarou, bibliografie a jakýms takým literárním stylem, plus skutečnost, že kniha vyšla v téměř neznámém univerzitním nakladatelství v roce 1956, by žádného seriózního čtenáře literatury o druhé světové válce nepřiměla si ji přečíst, ale její název přilákal jeho pohled, když ji zahlédl ležet na spodní poličce v místní knihovně. Po celou dobu, co knihu četl, uvažoval nad validitou autorova výzkumu. Na stránce s poděkováním nebylo zmínky o osobách, které Johnu Petersonovi pomohly, ani o zdrojích, z kterých čerpal. Co se čtenáře týče, autor si vlastně mohl stejně dobře celý dramatický obsah knihy vymyslet a potom tvrdit, že se jedná o literaturu faktu. Alistair neznal žádné ze jmen postav, které v knize vystupovaly, ale věděl, že kapitola, popisující utajené aktivity pětičlenného týmu s kódovým označením Vážka, který operoval v Paříži během jejích nejtemnějších chvil, se zakládala na skutečnosti – tedy až na to jedno tvrzení v jejím šokujícím závěru. On by to přece měl vědět. Celou operaci totiž vedl. Jestli ten trik, který autor popsal v samotném závěru kapitoly, byl vymyšlený, to nedokázal říct. Měl podezření, že ano, ale stále ve vzduchu visela naděje, že nebyl. Hodlal to zjistit.

John Peterson, plešatý, brýlatý a zcela nevýrazný, vypadal na fotografii z roku 1956, že má hodně přes padesát. Dnes by mu mohlo být sedmdesát, a jestli ještě žil, nejspíše už byl v důchodu. Madison v New Jersey byl vzdálen čtyři hodiny jízdy. Než se pokusil si v New Jersey vyžádat číslo na Johna Petersona, kterých tam musela být spousta, rozhodl se nejdřív zavolat na Madisonskou střední školu, kde Peterson vyučoval americké dějiny. Možná by mohl narazit na výřečnou školní úřednici, která by mu poskytla veškeré informace, které potřeboval, aby ho v Madisonu mohl najít, a potom si udělá menší výlet autem do města růží, aby se mu představil.

Skutečně měl štěstí a spojili ho s upovídanou úřednicí, která se ve škole starala o studijní agendu již od jejího založení v roce 1920. „Dvaačtyřicet let tu už jsem,“ prohlásila hrdě a na Alistairovy otázky odpověděla: „Ach ano, pan Peterson, ten už v Madisonu není dlouho. S ženou se rozvedli… Ne, nevím, kam se přestěhoval, ani jestli ještě někde dál učí. Hádala bych, že se vydal na cesty po Evropě. Evropu měl moc rád.“

„Evropa…,“ dumal Alistair. „Zajímala ho nějaká země speciálně?“

„Líbila se mu Francie.“

Nevěděla by náhodou, jestli pan Peterson ještě žije? zeptal se Alistair.

„Neslyšeli jsme nic o tom, že by zemřel, a myslím, že bychom se to dozvěděli,“ pravila úřednice.

Co jeho bývalá žena? Možná by mu mohla pomoci pana Petersona najít.

Odfrknutí. „Ta poběhlice zmizela i se svým amantem hned, jakmile pana Petersona dočista oškubala, chudáka.“

Poděkoval jí, zavěsil a potom požádal spojovatelku dálkových hovorů o číslo na nakladatele knihy v Trentonu v New Jersey. Žádný takový záznam však nebyl k dispozici. Nakladatelství už nejspíše před lety ukončilo svou činnost. Neklesal ale na duchu, protože byl stále ve styku s organizací, která mohla najít i ty nejnepolapitelnější osoby. Zavolá kamarádovi v CIA, s kterým pracoval v OSS, Úřadu pro strategické služby, a vyšle ho po stopách Johna Petersona. Mezitím zavolá žijícím členům Vážky a požádá je, aby si našli a přečetli poslední kapitolu Největších triků druhé světové války.

Překvapivě je, přestože bylo pozdní páteční odpoledne, všechny zastihl v práci. Ve dvaačtyřiceti byli stále mladí a aktivní, a i když byli rozesetí po celé zemi, zůstávali součástí jeho života – stejně jako jeden druhého – už od svého prvního výročního srazu v New Yorku dvacátého třetího září roku 1945. Navždy je totiž spojovalo pouto, které předčilo pokrevní přízeň, celoživotní přátelství a pracovní vztahy. Zpočátku to byla jejich iniciativa, zůstat v kontaktu, což v oboru, kde válkou unavení agenti rádi setřásli své nadřízené důstojníky, jakmile jejich mise skončila, bylo vskutku nevšední. Nejdříve se bránil tomu se s nimi i nadále vídat – ta myšlenka mu byla zcela cizí –, ale tým vytrval a po nějaké době začal vítat jejich telefonáty, návštěvy a pozvání na svatby, křtiny, svátky a různá výročí. Ta čtveřice, která se vrátila – společně se svými protějšky a dětmi –, se stala tím nejbližším rodině, co kdy měl.

Nejdřív zavolal Labradorovi. Nikdy nepřestal o členech Vážky uvažovat jejich kódovými jmény z OSS, stejně jako oni mu nikdy neřekli jinak než jeho vojenskou hodností. Vždycky byl major, nikdy Alistair.

Labrador na jeho shrnutí poslední kapitoly knihy Johna Petersona reagovala šokovaným tichem, které trvalo dlouhých pět sekund. Vyčkával, zatímco jeho posluchačka hloubala nad možností, že by na autorově absurdním tvrzení mohlo být zrnko pravdy, ale potom zaprotestovala: „Tomu nevěřím. Všichni ostatní říkají, že tu popravu sledovali z oken svých cel. Peterson si prostě konec té své báchorky vymyslel, aby mu tematicky zapadla mezi ‚triky‘.“

„Můj názor je zhruba stejný,“ souhlasil Alistair, „ale chci, abyste si to přečetli také a potom mi řekli, co si myslíte. Mezitím se pokusím vypátrat Johna Petersona.“

„Jestli už nežije, nikdy se to nedozvíme.“

„Jsou způsoby, jak to zjistit. Začnu na tom pracovat.“

„Dobrý bože, majore, co když… co když je ten jeho konec pravda?“

„Potom u toho začneme a uvidíme, kam nás ta cesta zavede.“ (Dneska už Dobrý bože nikdo neříká, taková reminiscence let čtyřicátých, pomyslel si pobaveně Alistair.) „Myslím si, že ta kniha už nebude k dostání. Pokud ty ani ostatní nedokážete získat svůj vlastní výtisk, oxeroxuji tu kapitolu a pošlu vám ji.“

Ostatní reagovali na Alistairovy novinky se stejným šokovaným tichem, protože poslední kapitola Největších triků druhé světové války tvrdila, že chybějící člen Vážky přežil popravčí četu, přestože tři z členů skupiny byli svědky něčeho jiného. Poprava byla pečlivě naplánovaná, aby zmátla nacistickou SS. Komentáře se pohybovaly v rozmezí výbušného „Nesmysl!“ po nadávky vyvolané vztekem nad krutostí autorova tvrzení. Nikdo z členů týmu nikdy své husarské kousky s nikým neprobíral, ani nikoho z nich neoslovil muž jménem John Peterson s žádostí o interview.

Po posledním hovoru Alistair odstrčil telefon. Co když byl závěr té kapitoly pravdivý? Co když byl chybějící člen Vážky živ a zdráv a bydlel v Evropě, jak se v ní tvrdilo? Poprava se konala 11. června 1944. Uplynulo už osmnáct let, co byli tři členové týmu svědky brutální smrti milované osoby, nad kterou stále truchlili. Co když Vážce nakonec nechybělo jedno z jejích křídel? Existoval rychlý a jednoduchý způsob, jak to zjistit.

Muž v hnědém otevřel šuplík stolu a vyndal z něj tlustý soubor složek, každou označenou jménem kandidáta, kteří nakonec vytvořili Vážku. Se složkami zmizel poté, co prezident Harry Truman v říjnu 1945 ukončil činnost OSS a on skončil bez práce, pro kterou se narodil, dokud po něm neskočila CIA. Kdyby je tam nechal, akorát by skončily pod zámkem v tajné vládní kartotéce, kde by na ně jen padal prach, a jména v nich a jejich mise by upadly v zapomnění, společně s dalšími statečnými muži a ženami, kteří riskovali životy pro svou vlast. V koutku duše měl Alistair představu, že jednou by mohl napsat vlastní knihu, která vypoví příběh statečnosti a obětavosti pětice mladých lidí, kteří se dobrovolně přihlásili, že infiltrují město světel, na které padla temnota.

Poté, co nedokázal najít současné číslo na rodiče ztracené vážky, vytočil Alistair soukromé číslo na svého přítele v Ústřední zpravodajské službě v Langley ve Virginii, a když s ním domluvil, odnesl si těžkou sbírku složek ke křeslu. Pokusil se ignorovat krabičku Lucky Strikes v šuplíku stolku vedle sebe. Ale nutkání si zapálit předčilo varování doktora, že jsou jeho plíce jedno potáhnutí od rozedmy. Situace si žádala nikotinu. Položil hromádku na stolek, zapálil si, sundal si boty, položil nohy v ponožkách na otoman u křesla a natáhl se po první složce.

Kromě jiných svých přezdívek byl Alistair také známý jako „fretka“, když došlo na hledání informací. Procházel si intimní detaily kandidátů, společně s jejich psychickými a fyzickými předpoklady, a uvažoval nad tím, jak tyto soubory už tehdy ukazovaly odvahu těch děcek. Popíchnutý zavádějící, špatně napsanou verzí Vážčiných let v Paříži od Johna Petersona, myslel na to, že by se mohl rozhodnout tu knihu nakonec napsat, odvyprávět příběhy smělých kousků pětice mladých Američanů s kódovými jmény Labrador, Lakušník, Lodivod, Levatka a Lyska. Začal by květnem 1942.

REKRUTI

KAPITOLA DRUHÁ

KVĚTEN 1942

Washington, D. C.

Členové sboru episkopálního kostela svatého Lukáše na Patnácté ulici ve Washingtonu mu říkali „muž v hnědém“. I po dvou letech, kdy s nimi zpíval každou neděli strávenou ve městě, jen málokterý z nich věděl celé jméno Alistaira Renaulta a nikdo z nich nemohl říct, že by ho vlastně znal. Oděn do fádních hnědých šatů se každý středeční večer, kdy se třicetičlenný sbor scházel v kněžišti, objevil na zkoušce, ale nezůstal po ní na kávu, sušenky a družení se. Sbormistr považoval Alistairův zpěvný hlas za ten nejúžasnější, který se mu kdy ocitl pod taktovkou, a býval by ho ustanovil hlavním tenorem, kdyby se jen mohl spolehnout, že bude přítomen každou neděli, ale chápal, že pracuje pro vládu na přísně tajných záležitostech, které mu brání v pravidelné účasti.

V tento konkrétní den posunul ten stejný záhadný muž přes velký mahagonový stůl list papíru obsahující jména, adresy a osobní informace ke každému z nich. Jejich příjemcem nebyl nikdo jiný než plukovník William J. Donovan, známý svým přátelům i protivníkům jako Divoký Bill Donovan. Stůl patřil řediteli Úřadu pro strategické služby, známějšímu pod zkratkou OSS, první národní špionážní organizace v zemi, o jejímž vzniku se v Bílém domě diskutovalo už roku 1940. Úřad začal oficiálně fungovat následujícího roku, ještě před překvapivým útokem Japonců na Pearl Harbor v prosinci 1941 a následným vyhlášením války Spojeným státům Německem. Toho jara se Americe paralyzované globálním nebezpečím a nejistotou potvrdila potřeba centrálního zpravodajského systému, který by přesně a včas dokázal sebrat a zanalyzovat informace za účelem plánování vojenské strategie proti nepříteli pro případ, že by Spojené státy byly do celosvětového konfliktu zavlečeny. Svého cíle měla primárně dosáhnout nasazením agentů vytrénovaných pro tajné operace na nepřátelském území. Prezident Franklin D. Roosevelt ji stvořil jediným podpisem prezidentského výnosu a do jejího čela vybral Divokého Billa Donovana, nejvíce vyznamenaného důstojníka první světové války, který byl v civilním životě prominentním právníkem na Wall Street, než ho v roce 1942 znovu povolali do aktivní vojenské služby s hodností plukovníka.

Organizace od té doby vyrostla v plnohodnotnou agenturu a přestěhovala se z přeplněného dočasného zařízení do prostornějšího sídla v historické námořní observatoři na vrcholku kopce Navy Hill v severozápadním Washingtonu. Plukovník Bill Donovan nyní řídil svou chaotickou a rychle se rozrůstající jednotku z rohové kanceláře s vysokým stropem v prvním patře budovy, která kvůli svému utajení dostala přezdívku „Kreml.“ Zatímco si užíval chladný květnový vánek, který vál skrze otevřené vysoké okno skýtající vyhlídku na řeku Potomac z ptačí perspektivy, jeho zástupce a zároveň druhý muž celé organizace čekal, jak bude jeho nadřízený na seznam reagovat.

„Vidím, že jsi zaškrtl pět jmen,“ promluvil Donovan na muže v hnědém. „Proč zrovna těch pět?“

„Brad Hudson a Christoph Brandt hovoří plynně německy a rozumí francouzsky na středoškolské úrovni. Pokud nabídku přijmou, poskytneme jim opakovací kurz. Samuel Barton mluví francouzsky jako rodilý mluvčí a na vysoké studoval jako vedlejší obor němčinu. Bridgette Loringová hovoří plynně francouzsky a německy, stejně jako Victoria Graysonová. Kromě jejich porozumění jazykům je jejich osobní schopnosti a studijní obory nejlépe kvalifikují pro práci, kterou mám na mysli. Navíc, nikdo z nich není v manželském stavu.“ Alistairův upřený pohled vyjadřoval slova, která mezi muži nemusela padnout: Byli tedy postradatelní. „Jen jeden z nich má vážnější rodinné závazky – Brad Hudson, takže možná nebude ve hře,“ pokračoval. „Samuel Barton, ten stavební inženýr, co letos promuje, vlastně poslal žádost o přijetí sám, a mám s ním seznamovací schůzku v pondělí v jeho rodném Oklahoma City. O Victorii Graysonové z Williamsburgu ve Virginii už víš. Je to ta sportovní šermířka fleretu, která mě zaujala ve čtyřicátém.“

„Ach, ano, virginští Graysonové. Rodina bohatší než sám Bůh,“ pravil Donovan. „Budeme doufat, že to přijme.“

„Naše pařížská spojka je na místě a čeká na ni.“

Bill Donovan položil seznam a věnoval svému zástupci oceňující pohled. „Bylo opravdu geniální, jak jsi ta jména získal, příteli.“

Alistair kompliment přijal mírným pokývnutím. Důvěra, kterou v něj jeho šéf měl, byla to, co měl na práci pro Divokého Billa Donovana nejradši. Nechal ho dělat svou práci, aniž by mu musel každý nápad nebo plán poskytnout k podrobnému zkoumání anebo – Bůh je chraň – ke schválení komisí. Pátrání po vhodných rekrutech a nábor těch několika vybraných na speciální mise byly zcela v pravomoci muže v hnědém. Na začátku loňského roku dostal nápad, že by mohl kontaktovat univerzitní profesory z určitých oborů k získání jmen studentů, kteří hovořili německy a francouzsky, aby je agentura mohla oslovit s nabídkou „sloužit na zvláštní pozici bezpečnosti Spojených států“. Dopis, napsaný na hlavičkovém papíře OSS, si žádal jakékoli známé informace z jejich osobních životů. Byly zařazeny do kategorií: rodina, přátelé, zájmy, koníčky, společenské vazby, náboženské preference, sklony, temperament, politické názory a podobně. Psychologický efekt hlavičkového papíru přísně tajné vládní organizace zanechal dojem, a tak se mu dostalo odpovědí od úžasného počtu profesorů, které zpracoval do seznamu, který jeho nadřízený držel v ruce.

Divoký Bill řekl: „Pověz mi něco víc o těch chlapcích a dívkách. Kde jsou teď? Myslím tím, čím se zrovna živí.“

Alistairovi se to téma zamlouvalo. „Všichni se narodili v roce 1920, a buď jim je dvacet dva, anebo brzy bude. Samuel Barton, přezdívaný Bucky, je ve všech směrech způsobilý k odvodu, ale jeho jméno zatím nevylosovali. Bridgette Loringová promuje na Stephens College s titulem z módního návrhářství a ilustrace. Zjevně z ní bude příští Coco Chanel a nabídli jí práci u J. L. Hudson Company v Detroitu, ale doufá v pozici návrhářky u některého ze salónů haute couture.“

„Módní část Paříže by ji tedy mohla lákat,“ okomentoval to Divoký Bill.

„Victoria Graysonová a Christoph Brandt oba odpromovali a jsou zaměstnáni, Victoria pracuje jako překladatelka z francouzštiny pro G. P. Putnam’s Sons v New Yorku a Christoph je učitelem na střední škole a trenérem lehké atletiky v Austinu v Texasu. Říká si Chris a nesnáší, když někdo používá jeho německé křestní jméno.“

„To je dobré znamení,“ přikývl plukovník, „ale proč se Brandt nepřihlásil dobrovolně? Je ze školy už dva roky.“

„Neprošel prohlídkou zdravotní způsobilosti. Narodil se bez palce. Snažil se své přijetí do služby vyhádat, ale zdravotníci o tom nechtěli ani slyšet. Podle jeho profesora, který nám poskytl veškeré informace, které čteš, Christoph dělal všechno možné, aby doktorům dokázal, že jeho chybějící palec není žádný hendikep, ale nespolkli mu to. Je nicméně velmi schopný atlet.“

Plukovník zamručel a podíval se znovu do seznamu. „A Brad Hudson?“

„Brad Hudson je jediný bez vysoké školy. Žije v Meekeru v Coloradu a pracuje pro dřevařskou společnost. Je to ten, jehož odvod odložili kvůli rodinným závazkům. Otec mu zahynul při nehodě v dřevoskladu a jeho matka se sestrou, plus dvě děti, které si k sobě vzali z ulice, bratr a sestra, jsou nyní zcela závislí na něm, aby vydělal na živobytí.“

Divoký Bill Donovan na něj upřel své pronikavé modré oči. „Co tedy dělá na tom seznamu?“

„Hovoří plynně německy.“

„No a?“

„Je také velmi schopný muškař.“

„A to nám pomůže v čem?“

„Stejně jako generálmajor Konrad March.“

Divoký Bill Donovan odstrčil svou židli daleko od stolu a opřel se hlouběji do její ošoupané kůže, špičky prstů zamyšleně spojené u rtů. „Chápu. Proč si myslíš, že dokážeme Brada odlákat od jeho rodiny?“

„Nemyslím. Vlastně o tom pochybuji, ale stojí to za pokus. Má všechny základní předpoklady pro tento úkol – je to vlastně jediný kandidát, kterého jsem zatím našel. Zanedlouho mám pár dní volno, tak jsem myslel, že bych zaskočil dolů do Colorada a trochu si zamuškařil, až začne sezóna duhových pstruhů.“

Plukovník Donovan přikývl na souhlas. „Co ostatní? Jak svolní myslíš, že budou?“

„Netuším, Bille. Záleží to na stupni jejich nenávisti k nacistům. Němci během minulé války mučili babičku Bridgette Loringové a jejího dědečka zavraždili. Sestra matky Brada Hudsona se vdala za rabína a zapletli se do jednoho z Hitlerových prvních pogromů, který měl Německo zbavit Židů. Prarodiče Victorie Graysonové žijí v Londýně a její bratr se snoubencem lítají se Spitfiry v RAF u americké perutě Eagle. Matka Samuela Bartona má blízké vztahy s protifašistickými skupinami v Paříži.“

„Co víme o loajalitě Christopha Brandta? Vidím, že jeho rodiče jsou potomky zakladatelů německé komunity v Texasu. Nového Braunfelsu, ne?“

„Na to nedokážu odpovědět, dokud s ním nepromluvím, ale z vyjádření jeho profesora vyplývá, že se ten kluk čertí, kdykoli mu někdo jeho původ připomene, obzvláště teď.“

„Co romantické vztahy? Ta děcka jsou dost stará na nějaké ty pletky, a z jejich fyzických popisů vyplývá, že jsou všichni neobyčejně atraktivní. Nemohl by v tom být zádrhel?“

Alistair zavrtěl hlavou. „Co se týká úkolů, které pro ně mám, tam bude jejich vzhled výhodou. Ohledně romantických vztahů, ke kterým mohlo dojít od doby, co jsem sestavil své zprávy, opět nebudu nic vědět, dokud s nimi nepromluvím.“

„Jaký je další krok?“

„Ti tři, které nebudu kontaktovat osobně, dostanou dopisy s telefonním číslem, kam mají zavolat. Pokud se ozvou, vydal jsem rozkaz, aby mi byli okamžitě přepojeni.“

„A když se neozvou?“

„Potom, pokud to rozpočet dovolí, je navštívím.“

„Dovolí. Kdy budou ty dopisy odeslané?“

„Dnes večer.“ Ze složky označené PŘÍSNĚ TAJNÉ vyndal muž v hnědém tři dopisy vložené pod klopou nadepsaných obálek a položil je před šéfa OSS. „Vše, co potřebuji, je tvůj podpis, aby se pozvání stalo oficiálním.“

Divoký Bill Donovan se na první dopis sotva podíval, než připojil svůj podpis na každý z nich. „Bože, doufám, že jim nepodepisuji rozsudky smrti,“ zamumlal.

KAPITOLA TŘETÍ

BUCKY / LODIVOD

Norman, Oklahoma

„Přej si něco, Same!“ Penny Parkerová, přítelkyně Samuela Bartona, se mu zachichotala do ucha.

„Ale neříkej nám co, Bucky,“ upozornil ho jeho spolubydlící z koleje, „nebo se to nevyplní.“

Bucky se naklonil k čokoládovému dortu, na kterém plálo dvaadvacet svíček. Dokázal si představit, že všichni u stolu v restauraci si mysleli, že by jeho přání dokázali uhodnout, ale do jednoho by se mýlili. V důsledku konzumace alkoholu všichni zářili jako ten narozeninový dort, tedy kromě matky, která seděla naproti němu, střízlivá a bez úsměvu. Cítil její napětí a snadno by uhodl její přání, modlitbu za něj v jejím pohledu: Prosím, Bože. Ať můj syn přežije válku. To stejné přání za sebe sama vneslo střízlivost do tváří chlapců z bratrstva na Oklahomské univerzitě. Už dva ze čtyř na sobě měli vojenskou uniformu, jejich povolávací čísla přišla na řadu dřív, než stihli dostat diplom, a byli doma jen na krátké dovolené, než budou vysláni do zámoří.

Měli proč se bát. Válka probíhala pro americké síly a jejich spojence špatně jak na evropském, tak pacifickém bojišti. Evropu si Třetí říše podrobila po téměř nepřerušeném řetězci svých vojenských úspěchů a nyní německá armáda efektivně postupovala do Ruska. V jihovýchodní Asii se americké síly vzdaly na Bataanu a Corregidoru a japonská císařská armáda okupovala většinu ostrovů v jižním Tichém oceánu. Ostatní z jeho kamarádů z Fí Delta Téta se přidají do služby své vlasti za pár týdnů hned po promoci. Jen Bucky zůstával volný, což byla situace, u které všichni očekávali, že se změní při příštím losování čísel k odvodu, ale měl jiné plány.

Oslavenec našpulil rty a zhluboka se nadechl, aby všechny svíčky uhasil jediným fouknutím. Všech dvacet dva zhaslo. „Dobrá práce, Bucky,“ řekl přes stůl jeho otec a připojil se k ostatním v hlasitém potlesku. Prozatím jeho oplácaný obličej, zrudlý jídlem, pitím a radostí, dokázal odrazit starosti jeho ženy.

Jeden z členů bratrstva zahlaholil: „Řekni nám, jak jsi přišel k jménu Bucky, Same!“

„Ano, synu,“ povzbuzoval ho otec, oči mu zářily lišáckým pobavením. „Řekni svým kamarádům, proč se ti říká Bucky.“

Bucky, který od chvíle, co opustil střední školu, upřednostňoval, aby se mu říkalo Same, nad tou žádostí mávl rukou a s nucenou dobrou náladou zavolal na přítele, který s ní přišel: „Někdy jindy, ksichte, až budeš dost střízlivý, aby sis to pamatoval.“

„Já jim to řeknu!“ zahalekal Horace Barton. „Není to nic, za co by ses musel stydět.“ Otočil se rozšafně ke skupině a ignoroval při tom varovné stisknutí své paže od Monique i Buckyho rozpačitý výraz. „Když se můj syn narodil, byl hrozně neduživý. Trpěl kolikou. Pořád brečel. Hodně zvracel. Neudržel v sobě nic. A to pořád pokračovalo, tak jsem mu opakoval: ‚Buď v klidu, chlapče! Buď v klidu!‘ To bylo ještě, než se naučil mluvit. A když se to naučil, slyšel ‚Buď v klidu!‘ už tak často, že když se ho zeptali na jméno, řekl ‚Bucky!‘ A tak získal přezdívku, kterou si říká.“ Horace zářil pýchou nad rolí, kterou hrál v tom, že z jeho syna vyrostl muž, kterým byl dnes.

„Říkal,“ opravil svého otce Bucky. „Teď si říkám Sam, tati.“

„Protože už rozhodně není nějaký neduživý chlapec, o tom vás ujišťuji,“ předla vědoucně Penny. Přitulila se k němu blíž a dechem mu zahřívala ucho.

Bucky nenápadně zakroutil ramenem, aby jí naznačil, že má slézt z jeho paže. V soukromém salónku restaurace bylo teplo a její parfém a kouř ze sfouknutých svíček ho dusily. Stejně na ni byl naštvaný, že tam propašovala bednu šampaňského a piva a podplatila servírku, aby o tom pomlčela. V Oklahomě panovala přísná prohibice s pravidly ohledně prodeje a konzumace alkoholu na veřejnosti. Cítil se přidušený těžkým jídlem a pivem ve svém břiše, cigaretovým kouřem a bouřlivým slavením, které v sobě začínalo mít kus zoufalství, jako by snad hlasité žerty a opilý smích jeho přátel mohly přehlušit hlas beznaděje a nejistoty, které visely nad jejich budoucností. Zítra, až budou mít hlavy zase čisté, se ozvou o to hlasitěji. Předpokládal, že by bylo neslušné, kdyby servírku požádal, aby jim dort zabalila s sebou domů, ale nedokázal si představit, že by ještě vydržel zdlouhavý rituál rozkrojení dortu, jeho servírování a následnou konzumaci. Měl své narozeninové oslavy dost. Chtěl odsud dostat svou matku. Chtěl jít domů.

Celý ten narozeninový cirkus byl otcův nápad a uspořádali ho jen proto, že na tom trval. „Tvé matce udělá dobře, když na chvíli zapomene na ten strach o tebe a na válečné zprávy z Francie. Navíc, je to poslední oslava, kterou budeš mít, než tě odvedou, a víš, jak rád dávám najevo, co vše mohu udělat pro svou rodinu,“ argumentoval. Ale Bucky měl podezření, že z velké části byl otcův důvod uspořádat tu oslavu jeho vlastní strach, že by to mohly být synovy poslední narozeniny.

Přítelkyně jednoho z členů bratrstva se k němu naklonila a opile zamumlala: „Tak, Bucky, co… jaký obor služby jsi… kam se hodláš upíchnout, pokud v příštím losování nebude tvé povolávací číslo?“

Na matčino znamení ke stolu přišla servírka a Bucky s nelibostí sledoval, jak bere dort do kuchyně, kde ho nechá nakrájet. Nakonec přece jen dezert nepřeskočí a on nebude moci uniknout otázce, o které věděl, že přijde.

„Tím si nebudu jistý, dokud neprozkoumám všechny možnosti,“ odpověděl. „Chci nastoupit k jakékoli organizaci, v které nejlépe využiji svůj inženýrský titul.“

„Aha, chápu,“ řekla, ale bylo nesnesitelně jasné, že ne. Co začala válka, jeho přátelé, spolužáci, rodiče i otcovi blízcí obchodní partneři si všimli, že obvykle rozhodný Bucky se zdál záhadně neochotný probrat své „možnosti“ vojenské služby po promoci, což je vedlo k uvažování, jestli nedoufal v důležitou civilní službu pro vládu ve Státech. Chystal se snad Sam Barton, příkladný mladý muž, pýcha svých rodičů, hvězdný atlet, vedoucí třídy, školní hrdina, najít si bezpečný a zbabělý způsob, jak se z toho vyvléct?

Dívka ledabyle mávla rukou. „Kdo by ti to mohl mít za zlé, že se chceš vyhnout nebezpečí? Ti náckové jsou hrozná verbež a Japonci jsou ještě horší. Ta zvěrstva, co páchají, z toho tuhne krev v žilách.“

Penny ji zpražila pohledem. „Dobrý Bože, Babs! Jak jsi přišla na to, že se Sam chce vyhnout nebezpečí? Chce jen využít své profesní schopnosti tím nejefektivnějším způsobem, kterým by mohl našemu válečnému úsilí přispět. A pochybuji, že bys to mohla pochopit, vzhledem k tomu, kolik jsi toho vypila.“

Pennyino napomenutí uťalo zábavu. Dort byl servírován téměř v tichosti a během napjaté konverzace se ho hosté sotva dotkli. Penny svou porci odmítla se slovy: „Hlídám si postavu, takže si ho dá Sam.“ Po prvním kole kávy všichni složili své ubrousky a odstrčili talířky. Byl sobotní večer a většina z nich musela být ve svých pokojích na univerzitní koleji do půlnoci. Bucky se chystal odvézt rodiče domů do Oklahoma City a zůstat u nich celý víkend. Vzhledem k tomu, že čekal, že otec na oslavě vypije více než obvykle, trval Bucky na tom, že jejich auto bude řídit on, ale ve skutečnosti jen potřeboval výmluvu, aby mohl jít v pondělí v sedm ráno na schůzku. Domluvil si s jistým mužem setkání v kavárně, než půjde na autobus zpátky do Normanu, kam musel na své dopolední závěrečné zkoušky.

Za volantem jejich Cadillacu si Bucky všiml, že otcova rozšafná nálada, notně povzbuzená pivem, zmizela. Horace Barton si to auto koupil s předpokladem, že se země brzy vydá do války. Vzhledem k tomu, že by automobiloví výrobci tím pádem byli nuceni změnit své plány a začít vyrábět zbraně, munici, náklaďáky, tanky a letadla, předpovídal, že „civilní sektor neuvidí sjet z výrobní linky nové auto až do konce války, ať už to k čertu bude kdykoli“.

Jeho předpoklad se ukázal správným, jak už bývalo zvykem u většiny jeho komerčních a obchodních rozhodnutí, o čemž svědčil úspěch jeho přepravní společnosti a její pozoruhodné přežití velké hospodářské krize. Bucky také nepochyboval, že zbožňoval Monique Bartonovou. Po téměř dvaceti třech letech manželství city, které jeho neomalený, nabubřelý otec choval k jeho půvabné, kultivované francouzské matce, stále hraničily s nekritickým zbožňováním. „Představ si, jaké štěstí musel mít kluk z venkova s nedodělanou střední jako já, že získal ruku krásné, vzdělané ženy, jako je tvá matka,“ říkával Buckymu. „Nikdy tě neuslyším jí říct jediného křivého slova, synku, rozumíš? Jestli jo, bude výprask.“

„Ano, pane,“ odpověděl mu vždycky poslušně Bucky, jako by snad kdy mohl být ke své matce neuctivý, ale už se dávno naučil, že představa Horace Bartona o rodičovství spočívala v planých výhrůžkách, protože by nikdy v životě na syna nevztáhl ruku, přestože byl Bucky tím druhem dítěte, které často jeho představu o slušném vychování zkoušelo. Otec ho bezmezně miloval. O tom Bucky též neměl nejmenších pochyb a dělalo mu radost, když na něj otec mohl být hrdý.

Podíval se do zpětného zrcátka a uviděl otcův ustaraný pohled na matku, když ji bral za ruku. Po celou jízdu nepromluvila a auto jejím hlubokým mlčením rezonovalo. „Bude to v pořádku, zlato,“ řekl Horace chlácholivě. „Tvá sestra v Paříži bude v pořádku. Němci se ke Francouzům z vyšší třídy chovají s úctou, a pokud se Bucky rozhodne přidat k ženijnímu vojsku, tak ti své stavitele mostů nevysílají do boje. Pokud by Buckyho poslali do zámoří, je téměř jisté, že dostane úkol daleko od nepřátelské linie, kde bude připravený vykonat svou práci ve chvíli, až bude cesta volná.“ Horace se naklonil dopředu a plácnul syna po rameni. „Že, synku?“

„Když to říkáš, tati,“ odpověděl Bucky. Z matčina výrazu vyplývalo, že otcova slova měla asi stejný účinek, jako kdyby se pokoušel uhasit požár domu kropící konví, a otočila hlavu, aby se mohla dívat z okna. Bucky neřekl nic víc, čím by ji uklidnil. Jeho slova by byla bezvýznamná a nepravdivá, stejně jako ta otcova, protože v první světové válce Horace Barton na vlastní oči zažil, co byli Němci schopní provést francouzskému obyvatelstvu. Bucky se navíc nehodlal přihlásit k ženijnímu vojsku, jak předpokládal jeho otec. Jednotka, ke které se hodlal přidat, mu nebude dávat za úkol budovat mosty, ale zničit nepřítele hluboko na jeho území.

Ale to vše mělo zůstat tajemstvím, dokud neprobere detaily v pondělí v Kellyho kavárně. Nebylo to jen vlastenectví, co ho pohánělo setkat se s mužem z Úřadu pro strategické služby, ale mnohem větší tajemství, které Horace Barton nemohl vědět – které se nikdy dozvědět nesměl. Když mu bylo čtrnáct, Bucky omylem slyšel matčinu soukromou konverzaci a dozvěděl se, že muž na zadním sedadle Cadillacu nebyl jeho otec. Ten totiž žil v Paříži a byl vysoce postaveným důstojníkem francouzské armády, kterého matka stále milovala.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Pravda vyšla najevo v zimě 1934. Buckyho matka a její sestra, teta Claire, která je přijela z Francie navštívit, si myslely, že jsou doma samy. Byly čtyři hodiny odpoledne. Otec byl v práci a Bucky měl být na hodině klavíru čtyři bloky od domu, ale ke dveřím přišel jen učitelčin manžel a sdělil mu, že je nemocná, a dnes tedy žádná lekce nebude. Bucky uvažoval, že by svou neočekávanou svobodu strávil doma u Roba Hamiltona, ale přišlo mu nepatřičné, aby byl někde jinde, než měl, takže se vydal domů a utěšoval se myšlenkou, že by se mu mohlo podařit dostat hrnek kakaa a sušenku, aniž by si tím zkazil večeři. Vešel dovnitř zadním vchodem v kuchyni a opět ho zasáhl pocit bolestivé ztráty z nepřítomnosti jeho černého labradorského retrívra. Mnohokrát od toho okamžiku přemýšlel o tom, že kdyby byl býval dříve toho měsíce Pepper nezemřel, nikdy by matčino tajemství nezjistil. Pepper by ji na jeho přítomnost upozornil.

Nezavolal na pozdrav, že je doma. Jeho brzký příchod by matku vylekal a znepokojil, než by měl šanci jí ho vysvětlit. Když se jednalo o něj, byla vždy ustrašená, nejspíše že byl jedináček. Z obývacího pokoje slyšel hlasy – matčin a tety Claire. Odložil si tašku s knihami na židli v kuchyni, na které seděl každý večer při psaní úkolů, pověsil si kabát a čapku na kolík v předsíni a vydal se chodbou směrem k hlasům. Matka s tetou se bavily francouzsky a jejich rozhovor zněl vážně a napjatě, a Bucky se musel rozhodnout, jestli je vyrušit kvůli kakau. Těsně před tím, než došel do obývacího pokoje, slyšel tetu říct: „Ví Horace, že ten chlapec není jeho?“

„Ne!“ vykřikla matka. „A nikdy se to ani nedozví. Proboha, jak to, že je Nicholas pořád naživu? Řekli mi, že zemřel při přepadení v říjnu 1919!“

„Francouzská okupace Porýní byla zmatená doba. Všude panoval chaos,“ pravila teta Claire. „Vzpomínáš, trvalo celé dny potlačit německé povstání. To Belgičani, a ne Francouzi, byli ti, kdo identifikovali a zaznamenávali jména mrtvých na seznamy padlých.“

„Takže Belgičané našli tělo jiného Francouze stejné hodnosti, který byl Nicholasu Cravoisovi podobný, a prohlásili ho za mrtvého, zatímco po celou dobu ležel ve škarpě u cesty. Proboha, Claire…“ Hlas Monique Bartonové se vytratil do potlačovaného vzlykotu a z místa, kde Bucky stál jako solný sloup, slyšel vrzání dřevěné podlahy a představoval si, jak po ní matka v místnosti krouží s rukou na hrdle, jako to dělala vždy, když byla rozrušená.

„Nedávej si to za vinu, Monique. V době, kdy Nicholas nabyl vědomí a kontaktoval svou rodinu, jsi už zjistila, že čekáš Samuela a vzala sis Horace. Co jiného jsi mohla dělat, má drahá? Myslela sis, že je Nicholas mrtvý.“

Vrzání podlahy přestalo a Bucky si představil, že se matka na tetu otočila. „Ale proč mě pro rány boží nezkontaktoval?“ zeptala se.

Chvíli bylo ticho a potom jeho teta laskavým tónem odpověděla: „Skutečně, Monique, proč by to dělal? Už bylo pozdě.“

„Ví, že má syna?“

„Ví, že ty máš syna. Neví, že je ten chlapec jeho.“

„Ale Bože, Claire, proč mi to teď říkáš? Proč jsi mě nenechala v blažené nevědomosti?“

„Protože Nicholas je nyní u francouzské armády vlivným generálem, který se nejspíše stane nejmladším maršálem v dějinách Francie, a je dobře známý svými antifašistickými postoji. Jeho názorová otevřenost, co se týká toho kníratého červa, Adolfa Hitlera, se začíná dostávat do novin. Jeho jméno se časem může objevit i v amerických novinách a nechtěla jsem, aby ses o jeho přežití dozvěděla z nich. Měl Horace někdy podezření, že…“

„Ne, nikdy.“ Následovalo ticho a potom: „Jak… jak vypadá? Nicholas?“

Odmlka. „Hezký, silný, autoritativní. Hodně z něj vidím v Samuelovi, hlavně jeho oči.“

Bucky vycouval, vrátil se do kuchyně, vzal si tašku, čapku a kabát, a vydal se proti ledovému větru, jak rychle jen dokázal, k domu Roba Hamiltona, který pro něj byl druhým domovem. Tam, vystrašená Buckyho pobledlou tváří a zvláštním výrazem, udělala paní Hamiltonová pro svého syna a jeho nejlepšího kamaráda horké kakao. Toho večera se Bucky svého kohouta na víně sotva dotknul a jen posouval hrášek a mrkev po talíři. Rodiče se ho na lekci klavíru neptali a zdálo se, že si nevšimli, že upíná zrak jen na jídlo. Matka s tetou se bavily veselým, nervózním hovorem, takovým, který dospělí vedli k zakrytí trapné situace.

Teta následujícího rána odjela zpět do Paříže a odpoledne po škole se Bucky na kole vydal do okresní knihovny a zeptal se zdejší dobrosrdečné knihovnice, jestli by mu pomohla najít informace o francouzské okupaci Porýní v roce 1919. Také chtěl vědět, co to znamená antifašismus a co je to maršál Francie. Ty otázky souvisí s první světovou válkou, prohlásila knihovnice a odvedla ho k policím plným knih na to téma, protože mnoho lidí z okresu ve válce sloužilo. Dělá si výzkum k referátu na dějepis? zeptala se.

„Dalo by se to tak říct,“ odvětil Bucky.

Našli knihu o rychlém a brutálním francouzském potlačení německého hnutí odporu v Porýní, které původně bylo německým územím. Knihovnice, jejíž manžel padl v první světové válce, mu četla přes rameno. „To těm Němčourům patří!“ prohlásila.

Toho večera se Bucky naklonil v koupelně k zrcadlu, aby si prostudoval oči, za které se jako dítě styděl. Měl husté řasy – „holčičí oči“, jak si z něj na základní škole ostatní utahovali. Teď je dívky považovaly za přitažlivé. Byly oříškové, s modrými a zelenými flíčky, které byly nápadnější v závislosti na tom, jakou zvolil barvu košile. Přemýšlel o muži, po kterém je zdědil. Už ve čtrnácti se Bucky rozhodl, že ačkoli byl Horace Barton dobrý otec a za nic na světě by ho nevyměnil, nechtěl být jako on. Sice ho vroucně miloval a vážil si ho, ale neobdivoval ho. Ale Bucky myslel na to, že možná by mohl chtít být jako ten „silný, autoritativní“ muž, který žil za oceánem a byl proti diktátorům a fašismu, muž, který by jako maršál Francie měl na ramenou sedm hvězd a nosil modrou hůl… ten muž, kterého viděla jeho matka, když se mu podívala do očí.

Za volantem Cadillacu se Bucky dotknul náprsní kapsy svého sportovního saka, do které si strčil dopis od muže z Úřadu pro strategické služby. Možná ho bude potřebovat, aby prokázal svou identitu, až se v pondělí ráno setkají v Kellyho kavárně.

KAPITOLA PÁTÁ

BRIDGETTE / LABRADOR

Stephens College, Missouri

Bridgette Loringová ustoupila o krok, aby obdivovala svůj výtvor, vystavený na drátěné krejčovské panně, vytvořené, aby přesně odpovídala mírám její nejlepší přítelkyně a spolubydlící na koleji, Gladys Bradburyové. „Ta róba úplně bere dech,“ prohlásila její přítelkyně vedle ní. „Bože, doufám, že ti ji nezkazím, Bridge.“

„Sudí se budou dívat na šaty, ne na tebe,“ ujistila ji Bridgette, „takže klid a vychutnej si procházku po módním molu.“

„Bojím se, že ztratím rovnováhu, až začnou cvakat fotoaparáty,“ strachovala se Gladys. „Co když mě oslepí a já upadnu?“

Bridgette se od ní otočila se zábleskem rozčílení nad tím nejnovějším „co když“, které její kamarádka neustále přidávala na seznam věcí, které by se mohly pokazit a zvrátit tak možnost, aby její výtvor zaujal vítězné místo na vysoce konkurenčním seznamu pěti „Nejlepších návrhů“ u Edith Headové. Oslavovaná kostýmní návrhářka pro Paramount Pictures byla hlavní sudí večerních rób na zítřejší výroční květnové módní přehlídce Stephens College, která vystavovala talent svých studentů promujících v oboru módního návrhářství a ilustrace. Každá ze studentek musela předvést oděv, který navrhla, během události, která byla oficiálně uváděná jako módní přehlídka, ale ve skutečnosti se jednalo o soutěž, během které účastnice doufaly, že zaujmou některého z hledačů talentů od nejprestižnějších výrobců oděvů.

Nicméně letos v květnu měla ta nejlepší sedadla u mola, rezervovaná pro tyto módní průzkumníky, zůstat povětšinou prázdná. Bridgette se dozvěděla, že pro sudí bylo v hotelu Pennant, kde obvykle bydleli, zarezervováno jen pár pokojů. Válečné příděly módní průmysl zasáhly obzvláště těžce, vzhledem k tomu, že lidé byli povzbuzováni, aby namísto kupování nového se soustředili na vyspravování starého oblečení, a tudíž se výrobci látek mohli soustředit na textilie související s válkou. Vláda potřebovala vlnu na uniformy a hedvábí na padáky, mapy a pytle se střelným prachem. Vojenské odvody se postaraly o odliv zaměstnanců z továren a přeprava zboží byla omezena kvůli přídělům benzínu a pneumatik. Naděje soutěžících na pracovní stáž se tak upínaly hlavně k Edith Headové, ale všechny zároveň chápaly, že mohla také přijet čistě proto, aby coby sudí prokázala službu své dlouholeté přítelkyni, děkance katedry módního návrhářství na univerzitě.

Bridgette ale věděla něco jiného. Děkanka se jí svěřila, že pozvala Edith Headovou k hodnocení soutěže hlavně proto, aby jí ukázala Bridgettinu práci. „Nebude vědět, která z těch rób je tvá,“ řekla jí děkanka. „To by nebylo k ostatním dívkám spravedlivé. Proto jsem Edith také neposílala tvoje portfolio. Tvůj příspěvek do soutěže je tvá jediná šance, jak u ní můžeš dostat nohu do dveří. Pokud se jí bude líbit, co vidí, potom jí ukážu tvé návrhy. Nemusím snad říkat, že tahle konverzace musí zůstat jen mezi námi.“

Když se jí Bridgette pokusila poděkovat, děkanka řekla: „Nedělám to pro tebe, Bridgette, ale pro školu. Pokud tě Edith Headová najme, jistě chápeš, že to ke Stephens College přitáhne žádoucí pozornost.“

Bridgette doufala, že nebude litovat svého rozhodnutí, že o předvedení svého výtvoru požádala Gladys, namísto aby byla sama sobě modelkou. Většinu příspěvků měly předvést tytéž studentky, které je navrhly a vytvořily, ale Bridgette postrádala výšku, která byla k dokonalému předvedení její obepnuté večerní róby třeba, ale zároveň ani neměla to srdce, aby o její předvedení požádala jinou spolužačku. Ale Gladys se jako vždy bála, že selže, Bridgettin výtvor měl sice hovořit sám za sebe, ale bylo na modelce, aby předvedla jeho nejlepší přednosti.

„Dobře, řekni mi, a tentokrát bez vytáček,“ začala Gladys vyčítavě, „pokud se dostaneš k Edith Headové na seznam a požádá tě, abys pro ni pracovala, odstěhuješ se do Kalifornie?“

Bridgette se soustředila na kontrolu splývání sukně šatů, což nebylo nutné, protože její bystré oko, ostré jako jehlový podpatek, jí říkalo, že žádné poslední stehy ani úpravy nejsou nutné. Její tógou inspirované pouzdrové šaty dlouhé až na zem, ušité ze třpytivého šarlatového žerzeje se zdobnou mozaikou z falešných drahokamů na jednom rameni, byly připravené, ale nemohla se přinutit čelit zklamání, které se jistě objeví její nejlepší přítelkyni ve tváři, až uslyší její odpověď.

„Ano, Gladys, odstěhuji. Hodně jsem uvažovala nad tou nabídkou od J. L. Hudsona a rozhodla jsem se, že ji nevezmu. Neláká mě představa, že se odstěhuji do Detroitu, jen abych pracovala v marketingovém oddělení maloobchodního řetězce. Jsem návrhářka dámských oděvů, ne módní prodejce a manažer. Pokud vynecháme praxi v Paříži v jednom z velkých módních salónů – což vzhledem k německé okupaci nyní nepřichází v úvahu – dokážeš si představit víc vzrušující místo na stáž než kostýmové oddělení Paramountu u Edith Headové? Samozřejmě, že tu práci vezmu, pokud mi bude nabídnuta. Představ si navrhovat šaty pro Bette Davisovou a Olivii de Havillandovou! Navíc bych ráda babičku dostala pryč z michiganské zimy.“

„Kalifornie je daleko od domova, Bridge, a stěhování by pro ni nemuselo být dobré. Víš, že na tom není nejlíp.“

„Což je další důvod, aby se přestěhovala za teplem. Změna pro ni bude ten nejlepší lék. Ty zprávy z Francie ji těžce zasáhly. Musím jít, Gladys. Musíš to pochopit.“

Bridgettin tón se zmírnil, když se otočila ke své přítelkyni, zdrcené představou jejich nevyhnutelného rozloučení. Od školky snad neuběhnul jediný den, kdy by s Gladys Bradburyovou nebyly spolu. Byly si blízké jako sestry. Když se rodina Bradburyových vydala na dovolenou, Gladys psala Bridgette každý den, a někdy jí otec dovolil zavolat meziměsto, jen aby slyšela Bridgettin hlas. Její kamarádka byla nadšená, když Bridgette dostala nabídku práce u Hudsona v Detroitu. Gladys přijala práci učitelky v jedné ze základních škol na jeho předměstí a její prostřední bratr, Mike, který vždy o Bridgette projevoval více než jen bratrský zájem, pracoval jako architekt ve firmě, která měla zakázky výhradně v bohaté oblasti Grosse Pointe. Gladys po celá léta snila o tom, že se Bridgette stane její švagrovou, ale teď k tomu nemělo dojít.

Bridgette své spolubydlící položila ruku na rameno v utěšujícím gestu. „Vždycky jsme věděly, že po promoci půjdeme každá svou cestou, ale to neznamená, že se nebudeme navštěvovat. Od toho jsou přece letadla.“

Gladys podrážděně zatnula svaly v rameni. „Ach, až budeš mezi všemi těmi slavnými a bohatými hvězdami, úplně na mě zapomeneš, budeš se namísto toho kamarádit s Ginger Rogersovou a Fredem Astairem.“

„Upřímně pochybuji, že bych se ocitla v takové společnosti. Budu jen šedá myška, zalezlá u práce v zákulisí, a nikdy ani nezahlédnu hvězdy, pro které budu šít. Ale to jenom sním a značně předbíháme. Co my víme, Edith Headová tu může být jen proto, aby posoudila přehlídku, a ne, aby hledala stážisty, a i kdyby nabízela práci, nemusí chtít zrovna mě. Mám tu velkou konkurenci.“

„Ale pokud ji nabízí, tak ji dostaneš. Ty i slečna Headová obě mluvíte francouzsky.“

To byla pravda. Bridgette si o Edith Headové zjišťovala informace a dozvěděla se, že slavná návrhářka svou kariéru v Hollywoodu začala jako učitelka francouzštiny, ale Bridgette doufala, že by mohla stáž získat na jiném základě, než že obě hovořily stejným cizím jazykem. Ucítila další bodnutí podráždění vůči Gladys a se slovy „pojďme si dát oběd“ se naposledy podívala na svůj výtvor, než ho zakryla ochranným mušelínovým pytlem, čím se stal jedním z mnoha zakrytých tvarů skrývajících šaty, které byly rozeseté po místnosti. Pod každým ochranným pláštěm byla jedna z večerních rób jejích konkurentek. Vypadaly jako vojsko bezhlavých duchů, každá stála stranou od ostatních, tichá, opatrná a výhružná. Bridgette byla poslední z vystavovatelek, která si ještě kontrolovala svůj návrh, a byly tam samy až na studijní asistentku, která tam měla hlídat do dvou odpoledne, kdy se dveře měly uzavřít, až do chvíle, kdy se personál a studentky měly vrátit, aby se připravily na módní přehlídku v sobotu večer.

„Vše hotovo?“ zeptala se asistentka, když si Bridgette a Gladys vzaly své kabelky a chystaly se k odchodu.

„Vše hotovo,“ odsouhlasila Bridgette. „Jdeme do jídelny.“

Asistentka zavřela svou knihu. „Výborně. Vy, děvčata, jste poslední, takže zavřu krám a sama si dojdu na oběd, až hodím klíče od místnosti předsedovi do schránky u dveří.“

„Počkáme na vás, jestli se k nám chcete připojit,“ řekla Gladys. To pozvání Bridgette překvapilo, obvykle chtěla mít Bridgette jen pro sebe, kdykoli k tomu byla příležitost.

Cestou přes kampus, navržený, aby vypadal jako park, a který se dnes jen hemžil skupinkami rodinných příslušníků a přátel, kteří přijeli na poslední týden studia a nedělní slavnostní předávání diplomů, si Bridgette prohlížela svou alma mater. Bude navždy vděčná za plné stipendium, které jí umožnilo následovat svůj sen a získat titul z módního návrhářství a ilustrace, ale pochybovala, že se kdy na Stephens vrátí. Vždycky se soustředila na přítomnost a hleděla do budoucnosti. Sice si na Stephens našla kamarádky, ale čekala, že čas ta pouta zpřetrhá, až se jejich cesty rozejdou do různých směrů, na nová místa a k novým tvářím. Na druhou stranu, Gladys by nikdy nepropásla jediné školní setkání. Visela na každé osobě, místu a věci, které kdy byly součástí jejího života, možná proto, že představovaly bezpečí, jistotu a důvěrnost a ušetřily ji rizika neznámého. Bridgette si smutně uvědomila, že možná měla její přítelkyně z dětství pravdu, když uvažovala nad tím, jestli si zůstanou tak blízké, jako si byly.

Gladys se zeptala, jako by snad četla její myšlenky: „Vždycky budeme nejlepší kamarádky, že ano, Bridge?“

Pořád vůči své přítelkyni cítila stopy podráždění. „Pokud to čas a vzdálenost dovolí,“ řekla.

Nastalo mezi nimi zklamané ticho. „No, budeme prostě muset zajistit, že ano,“ prohlásila po chvilce Gladys.

Bridgette o její poznámce přemýšlela, zatímco kráčely mezi starými duby a akademickými budovami. Detroit byl čtyři hodiny od Traverse City, kde Gladys žila. Když byla Bridgette mladší, záviděla své nejlepší kamarádce její velkou, milující a bohatou rodinu. Uvažovala, jaké by to bylo, být zbožňována a hýčkána, kdyby jí nic nebylo nikdy upřeno a byla by milovaným a ochraňovaným benjamínkem. Ale jak Bridgette dospívala, došlo jí, že měla štěstí, že ji vychovala šetrná babička, která nevěřila na rozmazlování. „Když moc hněteš těsto, tak se chleba zkazí a moc cukru ti zničí kvásek,“ říkávala vždycky. Bridgette zjistila, že její těžší dětství v ní probudilo ambice, iniciativu a sebevědomí. To byly vlastnosti, které Gladys postrádala, protože její privilegovaný původ je nevyžadoval. Pokud by se někdy její přítelkyně rozhodla roztáhnout křídla, její rodina byla připravená ji šmahem zachytit, než by vůbec spadla. Bridgette plánovala svá křídla roztáhnout a letět, daleko od Detroitu i Traverse City, od Michiganu, a neměla v plánu pád.

KAPITOLA ŠESTÁ

V jídelně se trojice dívek přidala ke stolu ostatních, kterým stejně jako Bridgette neměla přijet na předávání diplomů rodina. Gladysini rodiče, společně s jejími pěti staršími bratry a jejich rodinami, měli dorazit později odpoledne, aby byli svědky její promoce. Gladys měla na kampusu své vlastní auto a Bridgette se chystala s ní v neděli po promočním obřadu jet zpět do Michiganu, její malý dvousedačkový vůz se měl připojit do Bradburyovic kolony. Když viděla během jejich cesty do jídelny zástupy návštěvníků procházejících se po kampusu, Gladys poznamenala: „Jak bych si přála, aby byla tvá babička dost zdravá na to, aby mohla přijet, Bridge.“

Jakkoli to bylo upřímné, Bridgette její starostlivý výraz prokoukla. Aby posílila své argumenty pro to, aby Bridgette zůstala v Michiganu, hodlala Gladys zmínit babiččino chatrné zdraví při každé příležitosti. „No, však znáš Angelique Duvalierovou,“ pravila Bridgette. „Její pýcha by jí nikdy nedovolila přijmout dopravu a ubytování, které by si nemohla dovolit zaplatit, ale od tvých rodičů bylo hezké, že jí to nabídli. Oslavím s ní svou promoci a narozeniny, až se dostanu domů.“

U stolu sedělo několik z Bridgettiných rivalek v návrhářské soutěži a napětí bublalo pod povrchem i přes jinak srdečné vztahy mezi dívkami. Mezi sebou se všechny shodly, že Bridgettin návrh bude na nejvyšší příčce „Nejkrásnějších návrhů“ a vyhraje onu kýženou pozvánku letět na pohovor do studia Edith Headové v Kalifornii. K této shodě došlo v ostrém kontrastu s jejich předchozími výhradami k její volbě stylu, barvy a materiálu. Považovaly je za nevlastenecké. Experti se již dlouho domnívali, že během války by měly být módní prvky decentní, uhlazené a nezdobené, ale Bridgette byla jiného názoru. Trvala na tom, že barvy a luxusní materiály a zdobné prvky byly tím nejlepším protějškem k ošklivosti války. Jejich odborná asistentka kroutila nad paličatostí své nejtalentovanější studentky hlavou, ale bylo to Bridgettino rozhodnutí, a tak jí dala své požehnání, aby spáchala tu největší chybu svého čtyřletého pobytu na Stephens College.

Nyní to vypadalo, že Bridgettin elegantní, nestydatě oslňující výtvor ze šarlatového žerzeje by mohl vyhrát nad róbami ostatních děvčat, která se podřídila zavedeným pořádkům. Bridgette zažila již spoustu soutěží – debatních, šachových, sportovních – a naučila se nikdy nepočítat s vítězstvím, dokud k němu nedošlo. Vždycky se mohlo stát něco, co ho mohlo zhatit, a jak ji vždy varovala babička, ochutnávat dezert, než je naservírován, jednoho připraví o možnost si ho později plně vychutnat. Takže dnes se soustředila na další „poslední“ z jejích univerzitních zážitků. Už nikdy znovu neochutná mdlou mléčnou rýži z jídelny.

Rozhovor se točil kolem dohadů ohledně příjezdu Edith Headové a délce jejího pobytu. Bridgette si všimla, že Gladys, obvykle z nich dvou ta upovídanější, se stáhla do zvláštní přemýšlivé nálady, která se stala ještě více matoucí, když se náhle zvedla od stolu.

„Kam jdeš?“ zeptala se Bridgette.

„Do Pennantu, abych zkontrolovala, že je všechno v pořádku s pokoji pro mou rodinu. Uvidíme se později.“

Bridgette se za ní dívala, překvapená tím, že nebyla požádána, aby se připojila. Její spolubydlící bez ní někam šla jen velmi zřídka, a teď, když byla Bridgette hotová s balením, uvítala by možnost dostat se pryč z kampusu, aby si na chvíli oddechla od všeho toho hemžení rodinných příslušníků, kvůli kterému si přála, aby přijela i její babička.

Po obědě se Bridgette rozhodla, že se naposledy zastaví na poště kampusu. Po dnešku se kombinace zámků poštovních schránek studentů posledních ročníků změní a už se do nich nedostanou. Nečekaně tam našla dva dopisy, jeden vypadal úředně a adresa odesílatele byla ve Washingtonu, D.C., a stejně překvapující byl i druhý, od Steva Hammetta, jejího mučitele z prvního ročníku střední školy, který byl zodpovědný za její nenáviděnou přezdívku, Ranařku. Dopis od něj otevřela jako první.

Drahá Bridgette,

píšu Ti, abych se s Tebou rozloučil, protože jsem nedávno narukoval a mířím na výcvik na vojenskou základnu Fort Sill v Oklahomě. Byl jsem přidělen ke 45. pěší divizi. Doufám, že Ti nevadí, že jsem tvou babičku požádal o adresu. Chtěl jsem Ti jen říct, pro případ, že kvůli válce a tak ti to nebudu moci sdělit osobně, že je mi líto, pokud jsem Ti ve škole způsobil jakoukoli bolest. Jen jsem chtěl, abys věděla, že jsem vždycky obdivoval Tvou odvahu, vzhledem k tomu, jak malá a roztomilá jsi, a málokdo by od dívky jako Ty čekal takovou kuráž. Vyrozuměl jsem, že promuješ s vyznamenáním, stejně jako tomu bylo i na střední. Musím říct, že mě to nepřekvapuje. Vystřihl jsem si z naší ročenky Tvou fotografii, abych si ji vzal s sebou do zámoří, protože právě tam nakonec zamíříme. Chtěl jsem ji, aby mi připomínala, proč bojujeme s nacisty. Dávej na sebe pozor, Ranařko, a možná si na mě občas vzpomeň – doufám, že v dobrém.

Se srdečným pozdravem

Steve Hammett

Když dopis dočetla, pálily ji oči. Dnes při pohledu zpět na to, jak ji na začátku střední školy Steve Hammett trápil, měla větší pochopení. Nedělal to kvůli tomu, že by měl něco proti ní, ale aby jí dal najevo svůj obdiv jediným způsobem, který znal, vzhledem k tomu, že vyrůstal bez matky s věčně opilým otcem. Steve Hammett byl na Traverské střední škole za darebáka. Byl vysoký, svalnatý a snědý, hezký takovým tím ulízaným, levným, hollywoodským způsobem a všechna děvčata až na Bridgette do něj byla blázen. Seděl za ní v prváku na angličtině a trpělivost jí došla toho dne, kdy gumou na své tužce objel sotva viditelný krajkový okraj kombiné na zádech její hedvábné bílé blůzky. Tehdy se otočila a vynadala mu tak, že ji potom už nikdy neobtěžoval. Ale po celý zbytek střední až do maturity měla pocit, že ji pozoruje. Nyní uvažovala, jestli na ni dával pozor, aby se ujistil o jejím bezpečí. Bridgette mu přála u armády hodně štěstí, byl to pro něj život

šitý na míru – pokud přežije. Gladys bude určitě stejně překvapená a dojatá, až jí dopis ukáže. Představte si, Steve Hammett ve své peněžence nosí její fotku! Bridgette doufala, že mu přinese štěstí.

Druhá obálka obsahovala pozdrav od ředitele Úřadu pro strategické služby, spolupodepsaný jeho zástupcem. Bridgette o takové vládní organizaci nikdy neslyšela. Dopis byl překvapivě osobní, popisoval intimní detaily její krátké historie, včetně nadcházející promoce na Stephens College. Pisatel dopisu věděl o babiččině mučení a zavraždění dědečka v Německu během první světové války a v závěru se jí ptal, jestli by byla ochotná se s ním setkat a probrat, jak by mohla „přispět svým dílem k odstranění zlovolné nadvlády Třetí říše nad Francií“. Pod jménem odesílatele uvedl telefonní číslo.

Bridgette dopis složila a vrátila do obálky, lehce rozrušená tím, že státní moc ve Washingtonu nějak vyslídila, že by mohla mít důvod bojovat s opovrženíhodnými nacisty. Ovšem ona měla titul z módního návrhářství a ilustrace. Čím by mohla přispět, aby pomohla Francii? Možná by byla v pokušení odpovědět, kdyby v kostech necítila, že zítra dostane pozvánku na pohovor u Edith Headové. Navíc se musí postarat o babičku. Nejdřív ji napadlo dopis vyhodit do odpadkového koše, ale potom si uvědomila jeho soukromou povahu a strčila si ho i se Steveovým do kabelky.

Po příchodu na kolej Columbia Hall dostala vzkaz od Gladys, že její rodina dorazila do hotelu, kde stráví noc s nimi, a s Bridgette se uvidí na snídani. Ucítila záchvěv zklamání. Během uplynulých čtyř let by mnohokrát uvítala chvíli oddechu od Gladysiny neustálé přítomnosti, ale teď se cítila rozrušená a zmatená, a tak by jí její upovídaná společnost a potěšení z přítomnosti její bujaré rodiny pomohly. Bylo zvláštní, že Gladys, která o ni až úzkostlivě pečovala, ji ze všech nocí nechala o samotě zrovna dnes, když byla kolej téměř prázdná a jídelna zavřená. Studenti dostali k večeři papírový pytlík s jídlem.

Zavrtěla nad svými chmury hlavou. Od kdy potřebovala Gladys Bradburyovou k tomu, aby se zabavila? A neměla právo předpokládat, že ji pozvou na dnešní soukromé rodinné setkání, když už byli Bradburyovi dost laskaví, aby ji pozvali na zítřejší slavnostní večeři. Tou dobou už bude po přehlídce, a možná bude namísto s nimi večeřet v restauraci hotelu Pennant s děkankou a samotnou Edith Headovou.

Než sedět sama na pokoji, rozhodla se vyrazit na recepci s knihou, a také s perem a papírem, aby odepsala vojínu Stevu Hammettovi. Zpáteční adresa byla k němu domů do Traverse City a Bridgette doufala, že jeho pijácký otec mu dopis přepošle k vojenské jednotce.

Čas jí nakonec rychle ubíhal. Studenti s rodiči procházející skrz recepci se u ní zastavovali na kus řeči a recepční ji pozvali, aby si svůj sáček s večeří snědla s nimi v předsíni za recepčním pultem. Kolem deváté už ji kniha nudila a unavená ze sezení na židli se rozhodla projít se přes kampus a odeslat dopis Steveovi. Zvedl se vánek, který jí chladil obličej a odrazoval komáry, a tudíž si vychutnávala procházku před návratem do Columbia Hall, kde se chystala vykoupat ve společné koupelně, kterou dnes bude mít jen sama pro sebe.

Zrovna odcházela z pošty kampusu, když pohlédla k Walter Hall a uviděla v jednom z oken katedry módního návrhářství v prvním patře záblesk světla. Upřeně se na něj zadívala a pomyslela si, že to byl jen trik její vlastní představivosti, ale potom se objevil znovu, na krátký okamžik zahlédla paprsek z baterky. Šel z místnosti, ve které byly uloženy výtvory na přehlídku. Vyděšená, znepokojená a zvědavá se rozeběhla ke vchodu do budovy a s bušícím srdcem tiše proklouzla předními dveřmi do Walter Hall. Někdo byl neoprávněně ve výstavní síni, kdyby ne, proč by si nerozsvítil?

Aniž by myslela na cokoli jiného než na ochromující strach, že jsou šaty na přehlídku v nebezpečí, nakráčela Bridgette k zavřeným dveřím návrhářské místnosti a rozrazila je dokořán. Rozsvítila oslepující stropní zářivky a překvapením otevřela pusu. Krejčovské panny tam stály svlečené ze svých mušelínových hávů a krásných rób, a mezi hromadami rozstřihaného šantungu, krepu, fuláru, organzy, tylu a šarlatového žerzeje stála s nůžkami v ruce Gladys Bradburyová.

KAPITOLA SEDMÁ

CHRIS / LYSKA

Nový Braunfels, Texas

„Tak co, dostal jste nějakou zprávu od Dirka?“ zeptal se Chris Brandt otce svého přítele, Ernsta Drechslera. Vypadal o deset let starší než před rokem, kdy Chris stál u stejného baru v hodovní síni zahradní restaurace a ptal se svého kdysi nejlepšího přítele, jestli opravdu myslí vážně své rozhodnutí odjet do Německa a přidat se k nacistické straně.

Dirk tehdy pozvedl svůj korbel s pivem ke rtům a prohlížel si přes pěnu Chrise pohledem, o kterém si myslel, že ho používají členové Abwehru při výslechu vězňů. Abwehr byla výzvědná agentura německé armády, ke které se plánoval přidat, až se vrátí do své „vlasti a Třetí říše“, jak se všude a všem chlubil. Všichni a všude v Novém Braunfelsu v Texasu byli více než rádi, že odjíždí, a ti, kteří měli stále kouska náklonnosti k Drechslerovým, se sešli ve velké hodovní síni zahradní restaurace Frieldholm na konci května 1941 na jeho rozlučce, která byla zároveň i oslavou promoce, protože se Dirkovi po letech akademického pachtění podařilo vybojovat bakalářský titul na Texaské luteránské univerzitě.

„Budeš litovat, že ses k nám taky nepřidal, Christophe, až tvá mateřská zem bude vládnout světu,“ řekl mu Dirk.

„Mou mateřskou zemí je Amerika, Dirku, stejně jako tvou. Jak já to vidím, ještě budeš litovat, že ses přidal k nacistům. Až Amerika vstoupí do války a budeš označený za zrádce.“

Dirk se samolibým úsměvem odložil svou sklenici s pivem. Nechával si narůst knírek a začal nosit vlasy ve stejném sestřihu a ulíznuté na pěšinku jako Adolf Hitler. Ani jeden z raného pokusu napodobit vůdce Třetí říše nevypadal úspěšně. Dirkovy vlasy byly příliš ježaté, aby podlehly brilantině, a horní ret měl moc úzký na to, aby mu narostlo něco jiného než řídká chlupatá linka, která vypadala jako zavěšená housenka. Chris si myslel, že časem by Dirk mohl vypadat jako Hermann Göring, velitel Luftwaffe, „ten tlusťoch v sivém obleku“, jak ho nazývali jeho kritici.

„Ještě se uvidí, kdo bude za zrádce, až válka skončí – Němci v Americe, kteří si vzpomněli na zem, z které přišli, anebo ti z Němců, kteří zapomněli,“ prohlásil Dirk.

„Nikdy jsem Německo nepoznal dost na to, abych si ho pamatoval,“ oponoval Chris. „A ty také ne.“

Chris se podíval do zející prázdnoty velké hodovní síně. Stoly byly prostřené pro hosty, kteří naschvál přijali pozvánku na večeři, jen aby na poslední chvíli odřekli a dali tím najevo svůj odpor k politickým názorům čestného hosta a jeho rodiny. Drechslerovi by bývali udělali lépe, kdyby uspořádali malé zahradní grilování. Chris by býval byl mezi chybějícími hosty, kdyby to gesto nebylo tak nevkusné. Doufal, že si alespoň jeho matka všimne, jaká se platí cena za to, když je někdo v Novém Braunfelsu v Texasu příliš proněmecký. Už tak v očích obyvatel města ztratila svůj lesk, sice stále chodili do otcovy opravny obuvi, ale jen proto, že tam byla jediná.

Chris nevěděl, jestli byl Dirk hloupý anebo statečný, když šel proti proudu názorů na Adolfa Hitlera. Nejspíše pomýlený. Tehdy uvažoval nad tím, jestli jeho bývalý nejlepší přítel zvážil možnost, že jednoho dne může stanout tváří v tvář svým texaským kamarádům na straně nepřítele. Chris jeden z nich nebude. Stále cítil stud nad tím, že ho odmítli vzít do armády na základě „fyzické vady“. Byl zdravý jako kdokoli jiný a schopný obecné služby v každém jiném ohledu kromě pravé ruky, kde by mu absence palce dle mínění armády bránila v používání zbraně. Byl svobodný, mladý, fyzicky zdatný a vzdělaný. Byl učitel a trenér na střední škole Stephana F. Austina a hodlal dostat magisterský titul z pedagogiky na své alma mater, Texaské univerzitě. Plánoval letos začít se svým doktorským studiem, ale Japonci vybombardovali Pearl Harbor a Osa vyhlásila Americe válku. Okamžitě se šel přihlásit do armády.

Jeden z členů zdravotnického týmu u místní odvodové komise mu řekl: „Jestli bude tahle válka trvat déle, budeme potřebovat víc lidí a fyzické požadavky se sníží. Stále může přijít vaše šance. Mezitím se vraťte k učení a trénování s vědomím, že je vás tam třeba. S tím, kolik učitelů bude odvedeno, nás čeká velký nedostatek mužské přítomnosti v třídách.“

Chris si myslel, že to sice znělo velmi vznešeně a ušlechtile, možná dokonce i pravdivě, ale zdravotníkova rada udělala jen málo pro to, aby zmírnila potupu z odmítnutí. Háček byl v tom, že neměl ponětí, jak dlouho bude ještě mít svou práci učitele. Tu otázku měla zodpovědět jeho zítřejší schůzka s ředitelem.

„Co vyhlásili válku, neslyšel jsem od Dirka ani slovo,“ odpověděl Ernst na Chrisovu otázku, „a pochybuji o tom, že by dostal naše dopisy. Ve svém posledním dopise nám napsal, že byl přidělen do Paříže k té německé rozvědce, ke které tak strašně chtěl. Možná o něm neuslyšíme až do konce války. Jsme s jeho matkou nesmírně zarmoucení a máme strach.“ Mužův napjatý úsměv prozrazoval lítost nad tím, že události nabraly takový nešťastný průběh.

Chris s ním soucítil. Dirkovo nadšení pro nacistickou ideologii stálo Drechslerovy jejich postavení ve městě, téměř všechny přátele a otcovu právnickou praxi mnoho klientů. „Oslava“ dnes večer probíhala u příležitosti Ernstova nuceného předčasného odchodu do důchodu. Velká skupina, která se v roce 1936 sešla u rádia v obývacím pokoji Drechslerových, aby zatleskala ohromujícímu návratu Německa do světového společenství olympijskými hrami v Berlíně, nyní měla značné důvody litovat svého nadšení. Na základě znepokojivých rozhlasových zpráv a toho mála dopisů, co dorazilo z Německa do Nového Braunfelsu ohledně jejich židovských příbuzných a přátel, si zalíbení v Adolfu Hitlerovi zachovala jen hrstka z původních slavících. To byli ti, kteří se dnes dostavili.

Právník se podíval přes rameno na nicotnou hrstku účastníků. „Nikdy jsem neměl souhlasit s touhle parodií na oslavu,“ prohlásil zarmouceně. Chris mu dal tiše za pravdu. Dnes večer stačil pro všechny hosty jen jeden dlouhý stůl. Tehdy, stejně jako nyní, Chris viděl onen obdélník s ubrusem jako malý ostrov osamělý v moři tmy, hosté v dobrovolném exilu, schoulení pohromadě za účelem útěchy a bezpečí. Povzdechl si. Možná nakonec skončí v exilu i on sám, anebo se spíše stane vyvrhelem na základě svého německého původu, ale nikdy ne dobrovolně a nikdy proto, že by byl nacista. Jeho loajalita patřila Americe. Nikdy by nedokázal být součástí té skupiny u stolu, bez ohledu na to, jestli bude muset válku strávit sám na svém vlastním izolovaném ostrově zatracených.

„Zdá se nespravedlivé, aby byl otec trestán za hříchy svého syna,“ pravil Chris.

Ernst se slabě uchechtl. „Hezky řečeno. V Guadalupe berou sumci. Co kdybychom zítra spolu nahodili udici? Vyzvednu tě.“

Chris slyšel smutek v jeho hlase, touhu po normálnosti dnů minulých, kdy v sobotu časně ráno před východem slunce brával Dirka s Chrisem na ryby. Chrisův otec se nezajímal o pruty a navijáky a ten Dirkův naopak nikdy nechápal nadšení Frederika Brandta pro golf. Byly to jedny z Chrisových nejmilejších vzpomínek na dětství, ty časy, kdy se s Dirkem a jeho otcem před úsvitem vydali strávit den na řece.

„Moc bych rád, ale musím brzy zpátky do Austinu. Mám ve škole schůzku v devět ráno.“

„Ach,“ řekl Ernst tónem plným zármutku. „Jsi skutečně oddán své práci, když se kvůli ní vzdáš sobotního rána na rybách, chlapče, ale to ti nelze vyčítat.“ Díval se na něj s obezřetností, která prozrazovala, že přemýšlel, jestli si Chris právě vymyslel výmluvu, aby s ním nemusel trávit čas.

Chris zůstal zticha. Schůzku neměl s rodičem ani studentem, ale kdyby se pokoušel o vysvětlení, vypadal by jako jeden z exulantů, kteří se začínali usazovat ke stolu.

„Omluv mě,“ pravil Ernst škrobeně. „Musím se jít věnovat ostatním hostům.“

Chris viděl svého vlastního otce, jak ustupuje od rozpadajícího se hloučku, aby ho vyzvedl u baru. Frederik Brandt byl „synem“ na ceduli OPRAVNA OBUVI FREDERIK BRANDT A SYN. Se svou ženou měli pro své jediné dítě větší plány než přidat Chrisovo jméno do rodokmenu opravářů obuvi. Doufali, že si vybere lukrativnější profesi než učitelství, ale časem získá doktorát, a potom budou moct hrdě napsat svým přátelům v Německu, že je Doktor der Pädagogik.

„Myslím, že Drechslerovi chtějí, abychom se posadili, Chrisi. Vypadá to, že už nikdo další nepřijde. Alespoň Ernst nemusí jako loni zaplatit za večeři těch, co se neukázali. Nemohl jsi Brendu přesvědčit, aby přišla?“

„Nesnáší Drechslerovy.“ Chris se nezmínil, že už s Brendou nechodí.

Frederik Brandt smutně zakroutil hlavou. „Zřejmě jako všichni ostatní, že?“

„Matka ne.“

„Má chápavé srdce.“

„Jen nerada přiznává, když se mýlí.“

„Ach, ano, to také, ale nebudeme jí brát iluze, ne, Chrisi, synku?“ Frederik ho o to požádal přes obroučky brýlí, a Chris se obrátil na barmana.

„Doplnit, prosím,“ pronesl a položil svou sklenici na bar. „A co ty, tati?“

Frederik napřáhl svůj pivní korbel. „Samozřejmě.“

Byl to dlouhý večer natahovaný prázdnými názory a nuceným veselím, kterým se snažili zahnat strach číhající ve vnějších, neosvětlených částech místnosti – strach, který se objevil následkem protiněmeckých názorů v zemi, které narostly za uplynulý rok, když vláda Spojených států penalizovala Třetí říši za radikální a brutální expanzi do většiny Evropy. V červnu 1941 nařídil prezident Roosevelt zmrazení německého a italského majetku ve Spojených státech. O dva dny později ministerstvo zahraničí uzavřelo všechny německé konzuláty a organizace propagující nacistickou ideologii v zemi. Co tyto činy znamenaly pro naturalizované a rozené Němce z Nového Braunfelsu? Jak to ovlivní jejich životy a živobytí? Potom následoval v prosinci překvapivý útok na Pearl Harbor a německé vyhlášení války Spojeným státům. Dnes večer si Chris všiml, že někteří z přítomných u stolu se úzkostně dívají ke dveřím zahradní restaurace, jako by očekávali, že policie, v domnění, že se jedná o nacistické setkání, vrazí dovnitř a zatkne je.

Konečně večer skončil a Chris byl rád, že dost brzy na to, aby se ještě stihl vrátit do Austinu a připravit se na setkání s ředitelem. Když své plány sdělil matce, vyčinila mu: „Ale Christophe, vždyť už tě skoro nevídáme!“

„Mám spoustu práce s víkendovými a odpoledními sporty, matko. To přece víš.“

„Nemyslela jsem si, že tě učení bude tak zaměstnávat. Právo, medicína, obchod, to ano, ale ne učení.“

Měla své nepříliš rafinované způsoby, jak mu dávat najevo své zklamání nad jeho výběrem profese, a Chris si začínal uvědomovat, že i když ji stále miluje, má ji méně a méně rád. Byla to jen další z žalostných situací, kterou válka v Evropě přinesla. Zítra ráno na ten seznam nejspíše přidá další.

KAPITOLA OSMÁ

Když vjížděl na parkoviště Střední školy Stephena F. Austina, viděl tam stát ředitelův Chevrolet 1938. Byla tam i další auta, většina z nich patřila trenérům a hráčům baseballového týmu, kteří se přijeli podívat na záznam pátečního play-off utkání. Austinská Áčka předchozího večera vyhrála v nervy drásajícím souboji, na který by Chris býval šel mnohem raději než na oslavu odchodu Ernsta Drechslera do penze. Jeho žádost, aby byl omluven z rozdávání programů na stadionu, se setkala s ostrým nesouhlasem pana Knowla, ředitele školy, a zopakovali si stejný rozhovor, který vedli už v květnu 1941. Od svobodných učitelů se očekávalo, že budou pomáhat při domácích sportovních událostech a minulý květen chtěl pan Knowle vědět, co Chrisovi brání ve výkonu povinnosti. Oznámil mu, že událost, o kterou se jednalo, byla rozlučka se synem starých rodinných přátel.

„Kam odjíždí?“ zeptal se ředitel.

Chrisovi se příčilo lhát a odpověděl: „Do Německa.“

Pan Knowle posměšně zvedl bledé obočí. Jako ředitel jedné z nejprestižnějších veřejných středních škol v Texasu měl za úkol prošetřit původ a praxi svých učitelů a u těch Chrisových si dal obzvláště záležet.

Chris věděl, že pan Knowle umírá touhou se zeptat, proč by se chtěl Američan v těchto nebezpečných časech vydat do Německa, ale neexistoval slušný způsob, jakým by mohl svou zvědavost uspokojit. Takže jen řekl: „Doufám, že ne proto, aby se přidal k nacistům.“ A když Chris neodpověděl, ještě více svraštil obočí. „Aha,“ pronesl, a od toho okamžiku Chris věděl, že bude pod ředitelovým drobnohledem. Byl vděčný za své rozhodnutí vrátit se včerejší noci do Austinu. Umožnilo mu to se vyspat plných osm hodin ve svém bytě a měl čas se osprchovat, oholit a dát si pořádnou snídani v přípravách na ránu, která na něj měla dopadnout.

Přijel o deset minut dříve, takže seděl v autě a vzpomínal, jak poctěný a šťastný se cítil, když hned po škole získal tuto ideální práci. Austinská vzdělávací komise ho najala, aby vyučoval matematiku a trénoval lehkou atletiku ve skvělé škole blízko jeho bytu. Bál se, že by jeho mládí a chybějící palec mohly být na překážku, ale během pár týdnů svého prvního školního roku si Chris vypěstoval harmonický vztah se studenty (mnoho z nich bylo dětmi univerzitních profesorů), členy lehkoatletického týmu, ostatními trenéry a s učiteli, kteří měli vyhrazenou stejnou hodinu na přípravy jako on. Od okamžiku, kdy vešel do svého přiděleného prostoru, si připadal jako doma za katedrou, u tabule, vedle dveří třídy, u kterých vítal studenty přicházející na hodinu, a na třistačtyřicetiyardovém obvodu fotbalového hřiště, kde trénoval mladé muže a ženy v běhu, skoku a překážkách. Ve svém výběru kariéry neudělal chybu. Tohle bylo místo, kam patřil, a nikdy v životě nebyl šťastnější.

Ale začátkem dalšího roku, na podzim 1941, si všiml mírného chladu v tvářích kolem sebe na svých hodinách, ve sborovně, na okruhu. Ačkoli ho to hluboce ranilo, chápal příčinu. Narůstajících zvěrstev, kterých se Německo dopouštělo, byly plné zprávy. V září došlo k masakru v Babím Jaru, kdy němečtí vojáci s podporou ukrajinské policie a místních kolaborantů zabili poblíž Kyjeva 33 771 Židů. Vraždění těsně předcházel začátek obléhání Leningradu německým vojskem, jehož účelem bylo vyhladovět obyvatelstvo natolik, aby se vzdalo. Prvního října svět šokovalo, když se dozvěděl, že nacisté otevřeli vyhlazovací tábor v okupovaném Polsku, který měl dostatečnou kapacitu na zabití 200 000 lidí, a 21. října němečtí vojáci řádili v Jugoslávii, kde zabili tisíce civilistů, včetně celých tříd plných dětí.

Být Němcem v Americe už nebylo příjemné, navíc pokud jste pracovali pro muže, kterého během první světové války Němci zajali. Chris chápal, proč mu pan Knowle nedůvěřuje, ale doufal, že jeho dobrý charakter mu práci zachrání. Otevřel dveře auta a vystoupil. Za pár minut se dozví, jestli se vzdělávací komise rozhodla mu smlouvu prodloužit, ale sám sebe se ptal, jestli by opravdu chtěl dále pracovat na místě, kde ho kolegové a studenti začali považovat za nepřítele.

Bylo to sakra nespravedlivé. Vytvořil si od svého místa narození a původu takový emocionální odstup, když už ne fyzický, jaký jen šel. Nemluvil ani nemyslel v němčině. Vydělával si sice na magisterské studium tím, že ji univerzitní studenty doučoval, ale v konverzaci ze své mluvy odstranil veškeré její stopy. Mluvil anglicky s texaským přízvukem. Na univerzitě se nebavil s ostatními studenty německého původu, ale se syny a dcerami tak čistokrevnými, jako byl maskot Texaské univerzity, dlouhorohý býk. Ale i jeho dlouholetá přítelkyně, Brenda Laneová, vůči němu zahořkla, když jejího bratrance v Londýně zabila bomba Luftwaffe. „Vím, že nejsi jeden z nich, Chrisi,“ řekla, „ale nemohu se na tebe podívat, aniž bych viděla toho nacistického pilota, který zabil mého bratrance.“

Dokonce měl během letních prázdnin v plánu projít soudním řízením, které bylo nutné k tomu, aby si nechal změnit křestní jméno na Christopher. Možná, že po prvním roce učení na Stephen F. Austinu, kdy začal být průběh války v Evropě bolestně všudypřítomný, měl zvážit, že si najde práci v jiném státě, kde by se mohl lépe odloučit od stigmatu původu z města, které bylo považováno za nacistickou líheň, ale chtěl si svůj doktorát dodělat na Texaské univerzitě, aby jednoho dne mohl učit a trénovat tam. Miloval Austin pro jeho mladou, uspěchanou energii, snadný přístup k jezerům a horám, pro festivaly a nabídku živé hudby. Chris považoval od Austiňanů za naduté zapomínat, že narůstající reputace jejich města jako Mekky milovníků hudby, začala koncem nultých let dvacátého století v německých zahradních restauracích a hodovních síních.

Kancelář Averyho Knowla byla na konci dlouhé chodby na prvním podlaží třípatrové budovy. Chris za sebou nechal hlasitě bouchnout dveře, aby ředitele na svůj příchod upozornil, jejich zvuk se rozléhal sobotním tichem budovy. Napůl cesty chodbou už slyšel klidný, strohý a všeobecně známý hlas Edwarda R. Murrowa z rozhlasových zpráv. Chris se zastavil a krev mu ztuhla v žilách, když slyšel, že předchozí noci byli občané francouzské vesnice poblíž Bastogne v Belgii probuzeni ze spánku zvukem palby ze zbraní. Když se za rozbřesku vydali situaci prošetřit, objevili těla dvou sestřelených amerických pilotů a společně s nimi šesti členů rodiny, která je ukrývala. Byli brutálně mučeni a potom popraveni na rozkaz velitele jednotky bezcitné a obávané německé polovojenské organizace, SS – Schutzstaffel – umístěné v oblasti.

Ach proboha, pomyslel si a přinutil se dojít k prahu dveří pana Knowla. Vychrtlý ředitel vzhlédl od stolu a vypnul rádio prudkým otočením knoflíku.

„Slyšel jste to?“

„Ano. Příšerné zprávy.“

„Stalo se to včera v noci, zatímco vy jste na večírku oslavoval toho svého německého přítele,“ pravil pan Knowle. „Mohu si jen představit zármutek, s kterým budou muset žít rodiny těch amerických chlapců, když vědí, jakým utrpením si prošli, než zemřeli.“

„Jistě,“ souhlasil Chris, vlasy na zátylku se mu zježily nad ředitelovou narážkou, že slavil s nepřítelem, zatímco jeho krajané byli mučeni a zavražděni.

Pan Knowle ho probodával pohledem plným hlubokého odporu, nepochybně probuzeného vzpomínkami na své vlastní zážitky v rukou Němců. „Kdybych byl otcem jednoho z těch chlapců, nedopřál bych si odpočinku, dokud bych nezjistil jméno toho parchanta, který nařídil popravu mého syna, a potom by se ukázalo, jak by byl statečný.“

„Pomsta by byla pochopitelná,“ pravil Chris, protože nebylo, co jiného by mohl říct. Uvažoval, jestli bude vyzván, aby si sedl, anebo jestli bude muset stát před ředitelovým stolem jako provinilý žák.

Pan Knowle si ho chladně prohlížel přes bezobroučkové brýle a pak mu konečně pokynul k židli. „Přejdu rovnou k věci, pane Brandte,“ řekl a přitiskl hubené špičky prstů na složku na stole. „Byl jsem upozorněn, že některým z rodičů našich studentů není příjemné, aby jejich děti učil někdo německého původu.“

„Opravdu?“ zeptal se Chris v neblahé předtuše. Nepřijme však to tvrzení jen na základě slov pana Knowla. I přes protiněmecké nálady ve společnosti s rodiči svých žáků vycházel, teoreticky proto, že si i přes zjevnou vadu jeho původu vážili jeho učitelských a trenérských schopností. „Kolik rodičů a kteří?“

Pan Knowle vypadal, že se sotva drží, aby se nenatáhl přes stůl a nedal Chrisovi facku za drzost. „Na tom nezáleží.“

„Mně ano. Nikdo z rodičů mých dětí se mi s onou záležitostí nesvěřil.“

„No, samozřejmě, že ne. To je jeden z úkolů ředitele – vyslechnout a zanalyzovat stížnosti podané rodiči.“

„Rád bych si s nimi promluvil. Věřím, že je dokážu přesvědčit, že jsem stejně jako oni každým coulem Američan.“

Pan Knowle se předklonil, bledé čelo se mu zvedlo nad absurditou té Chrisovy domněnky. Povídalo se, že byl během svého dlouhého zajetí držen potmě, a jeho pokožka už nikdy nebyla schopná znovu přijmout slunce. Ty spekulace jen podporovalo, že po většinu školního roku nechával stažené žaluzie kanceláře, které blokovaly přístup slunečního světla. „O tom velice pochybuji, pane Brandte. Mnoho z předků rodin žáků Stephen F. Austina žilo v oblasti už od časů kolonizace.“

„Stejně jako ti moji,“ oponoval Chris, připravený své tvrzení dokázat po jednotlivých předcích, pokud by bylo třeba.

Avery Knowle se opřel v židli, stiskl bříška prstů k sobě a samolibě se usmál. „Ach, no ale to je to, v čem se vaše rodina liší od jejich,“ prohlásil. „Vaše rodina zůstala loajální svým německým kořenům, zatímco starousedlíci, o kterých mluvím já, zůstali vždy věrní zemi svého původu, což je Amerika.“

V Chrisovi narostl vztek. „Vy jste zkoumal mou rodinu?“

„Ano, pane Brandte – s povolením komise, samozřejmě, vzhledem k současné atmosféře. Její členové jednali ukvapeně, když vás vůbec najali, aniž by zcela prověřili vaši minulost. Mám za to, že jste byl najatý na doporučení jednoho z vašich bývalých profesorů, doktora Connora Trenta, muže s významným vlivem v Austinu.“

Pan Knowle pohnul hlavou a světlo se mu odráželo od bezobroučkových brýlí a nutilo Chrise přivírat oči. Zdrojem byl osamělý proužek světla, který se probojoval mezerou mezi oknem a okrajem žaluzie. Přemýšlel, jestli ředitel ten úhel používal záměrně k oslepení osob v horkém křesle naproti němu. Chris si poposunul židli a odvětil: „Doporučení profesora Trenta bylo velmi cenné, ano, ale rád bych si myslel, že důvodem mého najmutí byly mé akademické a atletické úspěchy.“

Ředitel jeho protiargument ignoroval a vyndal ze složky list papíru. „Abychom to už neprodlužovali, důvod, proč jsem si vás dnes pozval, je má nepříjemná povinnost vás informovat, že se komise rozhodla neprodloužit vaši smlouvu o další rok. Nicméně,“ posunul papír ke Chrisovi, „protože jste prokázal, že jste výborný učitel a trenér, dovolil jsem si pro vás vypátrat nabídky učitelských pozic, které pro vás za současných podmínek mohou být příjemnější.“ Chris se na papír krátce podíval. Byl to seznam veřejných škol v kopcovitém regionu centrálního Texasu, kde se usadili Němci, každá z komunit tam se sebou přinesla svůj vlastní dialekt, zvyky a náboženské doktríny.

Pan Knowle řekl: „Poblíž Fredericksburgu, Bergheimu, Boerne, Brenhamu… tam všude vás uvítají, pane Brandte, obzvláště když většina jejich tělesně zdatných mužských učitelů byla povolána do války. Dáme vám zářné doporučení.“

Chris se na něj díval s narůstajícím odporem, narážka na „tělesně zdatné mužské učitele“ mu neušla. „Nebudu ho potřebovat, pane Knowle. Mé pracovní záznamy budou hovořit za mě.“ Napadlo ho, že by si mohl najmout právníka a bojovat o své právo zůstat, ale vyhrál by tím jen bitvu, ne válku. Stal by se vyvrhelem. Tento zahořklý muž by se o to postaral. Obrátil by personál a studenty i jejich rodiče proti němu, manévr, který už započal. Ředitel v sobě nesl nespatřené, ale jasně viditelné jizvy z dob, kdy byl válečným zajatcem, Chris za ně však odmítal nést vinu. Zoufale by si chtěl práci udržet, ale neměl v úmyslu se stát obětním beránkem předsudků tohoto muže. Vstal a vzal při tom do ruky seznam škol. „Mohl bych se dotázat každého z členů komise na jejich volbu v této záležitosti, ale vidím, že před vašimi předsudky nemám o nic lepší šance, než má v tuhle chvíli Žid v Evropě před Třetí říší.“

Jeho poznámka zasáhla cíl a s potěšením sledoval, jak se samolibý výraz Averyho Knowla mění v rozčilení, když zmuchlal papír se seznamem škol a hodil ho do koše vedle stolu. Zpátky ve svém bytě, s bolavým srdcem, našel mezi včerejší poštou dopis z Washingtonu. Přečetl si ho, ohromen pisatelovou znalostí Brandtovy rodiny a jeho akademického pozadí, rekordů v lehké atletice z univerzity a jeho vyřazení z vojenské služby na základě chybějícího palce. Také v něm vyjadřoval, že jeho organizace ví o Chrisově dychtivé touze sloužit vlasti. Úřad pro strategické služby mu k tomu mohl nabídnout příležitost. Pokud by chtěl vědět více, měl zavolat na uvedené telefonní číslo, a to kdykoli ve dne i v noci, v jakýkoli den. Chris bez dalšího váhání zvedl telefonní sluchátko a vytočil číslo.

KAPITOLA DEVÁTÁ

BRAD / LEVATKA

Meeker, Colorado

Brad Hudson před domem vypnul světla a motor svého pickupu Chevrolet a přitiskl čelo na studený kov volantu. Měl pocit, že má místo vnitřností kýbl s návnadou, plný kroutících se červů, ne však z piva, které vypil s kolegy po práci v Murphyho hospodě na rozlučce s Joe Carlylem, který mířil k mariňákům. Z komína stoupal kouř, bílý sloup oproti tmavé obloze, a když stáhnul okénko dodávky, aby do ní vpustil čerstvý vzduch, který by mu vyčistil hlavu, ucítil závan vůně smaženého masa. Propásl večeři, a to dnes matka plánovala servírovat vídeňský řízek, z telecího z výprodeje ve Shreveho hokynářství. Když se jeho žena nedívala, přihodil jí pan Shreve plátek navíc. „To abysme meli došt na rodinou hoštinu na oslavu, že jsme špolu,“ oznámila při snídani Joanna Hudsonová rodině svým německým přízvukem. Vypadala, že by je nejradši všechny přitiskla na svá ňadra, ale jen nejblíže sedící Beata se stala obětí drsného přivinutí k matčinu vyvinutému popředí. „Je to dar, který většina oštatních teď nemá.“

Brad věděl, že hovořila o příbuzných a přátelích, buď mrtvých, nebo odtržených od svých rodin v Německu, Polsku a Francii, ale rozhodně nechtěl slavit, že „jsou spolu“ během války, když ostatní muži tam někde dělali, co bylo v jejich silách, aby udrželi nejen své rodiny, ale i tu jeho v bezpečí. Povolávací komise ho zařadila do kategorie III-D a v papírech měl napsáno „Odvod registrovaného odložen z důvodů extrémního strádání a nouze závislých osob“, což bylo hořkou pilulkou ke spolknutí.

Samozřejmě se chtěl o rodinu postarat, o pokrevní i adoptovanou. Důvodem odkladu jeho vojenské služby byla otcova smrt, po které zůstal jediným živitelem rodiny. Ale žralo ho, že on, překypující zdravím, mladý a umírající touhou bojovat s těmi nacistickými parchanty, co přinesli jeho matce tolik zármutku, musel zůstat doma se zbabělci, kteří všemožně podváděli, aby se vyhnuli vojenské službě. Obracel se mu žaludek, když četl o mužích schopných odvodu, jak míří do řad kněžích, církevních škol, mezi hasiče a policisty, a do pracovních sil „nutných pro válečné úsilí“, jen aby se vyhnuli obraně své země. Nebyl jedním z nich, ale byl nucen strávit válku v bezpečí domova a nosit stejné stigma jako oni. Bože, dal by cokoli, aby mohl pozvednout zbraň proti těm arogantním pochodujícím monstrům, která si vzala do hlavy, že vyčistí svět od židovské rasy.

Bobby pootevřel přední dveře domu, vyhlédl ven, a když ho uviděl sedět v autě, krátce se ohlédl přes rameno, vyšel ven a tiše za sebou zavřel. Přitáhl si bundu blíž k tělu a přešel k otevřenému oknu dodávky. „Jsi v pořádku, Brade?“ zeptal se tlumeným hlasem. Jeho adoptivní bratr instinktivně dokázal rozpoznat, kdy měl rozhovor zůstat soukromý.

Brad krátce vzdechl, než odpověděl. „Jsem v pořádku. Už jste dojedli?“

„Schovali jsme dost i pro tebe.“

„Ale najedli jste se pořádně, že ano?“

„Ano, najedli. Tvoje máma říkala, že zítra udělá telecí guláš.“

„To zní dobře,“ řekl Brad, vzal za kliku dveří a Bobby uhnul. Bylo mu už patnáct a vypadalo to, že už bude vždycky hubený, ale nikdo z jeho vrstevníků a jen pár dospělých mužů bylo houževnatějších než on, a co Bobbymu chybělo na svalech, to vyrovnal vychytralostí a vůlí.

„Bála se o mě matka?“

„Trochu. Řekl jsem jí, že jsi v pořádku.“

Ne, že by mu věřila, tím si byl Brad jistý. Od té doby, co pracoval na plný úvazek v Cramerově dřevoskladu, kde se otci stala ona osudná smrtelná nehoda, nedokázala matka v klidu odpočívat. Brad dostal nabídku tam pracovat ten samý večer, co dokončil střední školu, a okamžitě ji vzal. Znamenalo to stálou práci a jednoznačný nárůst jeho výdělku, navíc s volnými víkendy a několika zdravotními benefity. Jared Cramer, syn muže, pro kterého pracoval jeho otec, byl mnohem schopnější a spravedlivější zaměstnavatel než jeho jmenovec. Inovací zařízení a nákupem modernějších strojů výrazně zlepšil bezpečnostní podmínky. Brad se dostal na výplatní listinu společnosti před třemi lety jako člen osazenstva pily. Nyní ho čekalo povýšení na vedoucího dřevoskladu, kde měl mít na starosti přidělování práce, zavážky, nakládky a řadu dalších povinností – práci svého starého přítele Joea Carlyla. Brad povýšení nepřijal s radostí a nedokázal na svůj vyšší plat pohlížet jako na cokoliv jiného než jako na krvavé peníze. Slíbil Joeovi, že mu jeho místo vrátí hned, jak se vrátí z války.

Jen proto, že tou dobou, kdy se vrátím, už tomu budeš celému velet, a šéf bude žít na Floridě ze zisku, který budeš firmě přinášet, prohlásil dobromyslně Joe.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vážka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.