Tato publikace je věnována:

Mamince Janě Šorfové za bezpodmínečnou péči a starost, které jsem se mohl těšit kdekoliv na světě.

Oliverovi a Martinovi kteří vyrostou do úplně nového světa. Ať je vám tato publikace důkazem, že ne všechno je, bylo či bude pouze černé a bílé.

Filip Šorf

Amerika – všechno je jinak

Nekorektní sbírka glos nejenom o životě ve spojených státech amerických

Tribun EU

2021

Předmluva

Za dobu svého už poměrně dlouhodobého působení jsem toho v USA zažil dost. Tři prezidenty, zemětřesení, rozvod, finanční krizi, tucet válečných konfliktů a v neposlední řadě také slušnou kariéru a nákup nemovitosti. Do určité míry se můj americký sen stal skutečností a to zejména díky zarputilosti, cílevědomému myšlení, ale také odvaze, bez které to prostě k úspěchu nevede bez ohledu na zeměpisnou šířku a délku. Viděl jsem také kus světa a zmeškal veškeré rodinné oslavy, narození nových členů rodiny, svatby a úmrtí blízkých a milovaných. Daň za vše, co jsem v USA dokázal, popřípadě ještě dokážu, neboť má cesta blížící se k pomyslnému vrcholu, tedy získání amerického občanství, je pomalu u konce. A co bude potom? Potom budu Američan z Vysočan! Ale především bych chtěl zase najít cestu zpět domů a užít čas s rodinou a přáteli. Znovu objevit to pouto, které se muselo elasticky natáhnout přes oceán a ve spoustě případů ten nápor ani nevydrželo. Vše má svůj začátek a konec, tudíž i mé působení v USA se jednou změní v ohromnou zkušenost, o kterou bych se rád podělil se všemi, kteří chtějí naslouchat.

V Salemu, léta Páně 2017.

„Nic neposiluje vládní garnituru více než mlčení.“

Leonardo da Vinci

Obsah

Předmluva

Úvodní slovo autora

2011/2012

Život mezi detaily

Rozhovor pro Deník k 10. výročí 9/11

Jak Sandy pokořila světovou velmoc

Sláva vítězům…

Dolarové menu v McDonalds Ameriku nezachrání

Kouzlo strýčka Sama

Střípky ze Salemu

Kostky jsou vrženy

Krize hodnot

Metropolis

2013

Když umírá velmoc

…na beton!

Jak prezident rozdával vařečky

Obyčejný inaugurační den

Chlapáci s radlicí

Americké terno

Bouře století

Monumenty západu

Zážitků plná konzerva

Emisar

Politická korida

Řídím, tedy jsem

Řinčení řetězů

Smrt ve finiši

Někdy více znamená méně

Koblihou proti zločinnosti

Druhý domov

Americký úsměv

Slzy beznaděje

Zlotři kmotři

Zpátečníci

Privilegované otroctví

Den závislosti

Zákon a nepořádek

Letní selanka

Kontrasty třídního boje

Popelářská rapsodie

Zakažme politikům válčit

Zrcadlo času

Jiná země

Panoptikum na obzoru

Uzurpace moci

Balzám na duši

Drobná závada

Rudé ponožky

Pandemonium

Kapitální békovina

Pod svícnem je největší tma

Vzdání se díků

Kozáci se bouří

Palačinky po ďábelsku

Z teroristy politickou ikonou

Vlajky na půl žerdi

Santa pod palbou

Bilanční

2014

Smažky v Coloradu

Válka je mír

Vortex

Chléb a kšiltovky

Kdo uteče, ten…

Souboj titánů

Když umírá Yankee

Pot, špína a slzy

Bonus

Spojené Socialistické Státy Americké

Otevřený dopis do České televize

První klín zaražen

Historický paradox

Na tenkém ledě

Epilog

Úvodní slovo autora

O Americe bylo asi napsáno úplně vše. Všichni ví, kde leží na mapě, mnozí znají i její historii a někteří se aktivně zajímají i o dění na tomto kontinentu. Některé věci, které lidé o Americe znají, jsou však poněkud zkreslené, jiné zase úplně lživé. Zastávám názor, že člověk si udělá konstruktivní obrázek o této zemi teprve tehdy, když bude mít možnost zde dlouhodobě žít a pracovat. Já jsem tu příležitost dostal a po téměř dvanácti letech vidím věci mnohem jasněji, a tak i můj obrázek vládne mnoha barvami.

Když jsem poprvé přicestoval do USA, má hlava byla plná pošetilých představ, které byly silně ovlivněny sledováním nejrůznějších hollywoodských filmů a televizních show. Amerika, to je svoboda, to je země neomezených možností a také největší líheň tlustých lidí na světě, říkal jsem si. Ve všech případech jsem se mýlil, na což jsem přišel až v průběhu let. Všechno je jinak. Ve skutečnosti to je tak, že Amerika, to je svoboda na útěku, stát zde reguluje snad téměř vše – v některých státech dokonce i množství cukru v nápojích a tuku v jídle. Svobodná volba a zodpovědnost jedince pomalu vyklízí pole státnímu programu (pře)výchovy občanů. Obézní lidé tu samozřejmě jsou, ale proporcionálně zastoupeni, jako v kterékoliv jiné konzumní společnosti. V dobách feudalismu byla tloušťka výrazem dobrého ekonomického zázemí, života v dostatku. V USA tlouštíci reprezentují skupinu lidí, kteří žijí v nadbytku levných „zplodin“, kterými presují a dotváří svá oblá těla. Pravda, takový omezený pohled na tuto zemi je samozřejmě příliš bazální a povrchní. Amerika, to je zejména cirkus, kde se pod jedním šapitó odehrává velké množství zábavy, dramatu a někdy i zármutku, a to vše zabalené do jednotlivých čísel od klaunů až po muže na visuté hrazdě. Některé odlišnosti od života v Evropě, potažmo v ČR, jsou markantní a šokující, jiné člověk familiárně odkopává z cesty svého poznání.

Amerika vždy přitahovala pozornost cizinců. Vlastně všichni Američané jsou ve své podstatě a z historického hlediska cizozemci. Jedinými skutečnými Američany na tomto území jsou Indiáni. Všichni ostatní jsou bandou přistěhovalců snad ze všech částí světa, kteří se naturalizovali až s dalšími přírůstky. Faktem je, že tito přistěhovalci vybudovali z tohoto kusu půdy jednu z nejvyspělejších a nejvíce prosperujících společností, jakou kdy svět spatřil. Další zásadní věcí v historickém kontextu je fakt, že kolonizátoři a budoucí industrialisti a také vlastnící půdy položili základy společnosti, která ze začátku prosperovala díky otroctví, pokrytectví a masovém vybíjení původních obyvatel. Bohužel některé aspekty těchto prapůvodních idejí můžeme spatřit v zahraniční politice dnešních USA do dnes.

Amerika měla a stále má mnoho přívlastků odrážejících nejenom životní styl Američanů, ale také principy, na kterých tento státní útvar vznikl. Od samého počátku našlo velké množství lidí v „Novém světě“ místo, kde mohli realizovat své sny, nápady a svobody jako jedinci bez pocitu, že je někdo pronásleduje či jim brání v jejich přirozených právech. Amerika se stala jednou z nejbohatších zemí na světě právě díky tomu, že lidé mohli být tím, čím chtěli být bez regulací byrokratického aparátu, který v samých počátcích byl opravdu zanedbatelný. Během let se vše začalo postupně měnit k obrazu známému z kontinentální Evropy a byrokratický aparát začal prorůstat do všech sfér života jedinců, kteří i přes tuhý boj tuto bitvu s nenasytným úřednickým leviatanem nakonec prohráli.

Ideologická evoluce rozmělňující principy individualismu a svobodného trhu, která zasáhla USA, musela být rozprostřena do mnoha desítek let. Indoktrinace probíhala a stále probíhá ve škamnách vzdělávacích institucí. Postupem času se každá generace oddaluje principům a ideálům, za které bojovali jejich otcové zakladatelé. Dnes je situace taková, že americkou Ústavu nebere už nikdo vážně a mnoho jejích provizí bylo státem prakticky anulováno. Ty zbylé pozbydou platnosti v příštích letech. O tom nemůže být pochyb. Není vůbec náhodou, že politický vývoj v USA postrádá revoluční mechanismy, které způsobily změnu systému v jiných zemích. Graduální změna amerického systému je nutná právě kvůli pěstování dlouhodobých tradic a některých těžko demontovaných ideálů ve výjimečnost své země, kde lidé mají práva, svobody, které mohou aplikovat ve svém životě. Právě díky postupnému ořezávání Ústavy, generační indoktrinaci a částečným politickým změnám si to spousta lidí myslí ještě dnes, ale ve skutečnosti to není už pravda. Uměle vytvořená kultura všudypřítomného strachu znemožňuje lidem rozumně uvažovat a kriticky smýšlet o všech změnách, které je zasahují v pravidelných intervalech zleva či zprava. Demokraté či republikáni, obě strany horlivě a v duchu předepsaného scénáře brojí proti svobodě, prosperitě a míru.

Televize a média obecně se staly silným spojencem politických elit usilující o transformaci americké společnosti na submisivní masu vzorných občanů, kteří nemají práva a svobody, ale privilegia založená na státem vynucené a naplánované participaci ve společnosti. Svobodomyslní jedinci, kritici a další živel stále ještě oponující těmto novým pravidlům amerického superstátu budou nuceni být na okraji a bez možnosti užívat si konzumních artiklů v této nové společnosti, kde myslet sám za sebe nebude žádoucí, nýbrž trestné. George Orwell takovou společnost nakonec popsal ve své knize 1984. Uvidíme, zda-li Američané v nadcházejícím desetiletí dalšího mnohem hlubšího ekonomického úpadku budou schopni povstat proti mocnému molochu z Washingtonu D. C. Povstat a získat zpět svoji zemi, znovu nabýt své hodnoty, své svobody, práva a žít takový život, jaký chtějí oni sami v souladu s respektováním práv druhých bez regulačních praktik sociálních inženýrů byrokratů.

Pro mě Amerika zůstává zemí s velkým potenciálem, která, pakliže lidé vezmou zase své osudy do svých rukou a razantně omezí ambice politiků z Washingtonu, by mohla být příkladem celému světu v mnoha směrech. Lidé si musí uvědomit, že existují i jiné způsoby a cesty než ty praktikované současným ministerstvem války, propagandy a pokračujícím vykořisťováním daňových poplatníků na úkor utopických vizí s mnohacifernou cenovkou. Svoboda člověka se nedá ničím přebít a je to právě svoboda jedinců, která je zárukou prosperity a míru. Věřím, že Američané na to nakonec přijdou a vrátí se k principům a ideálům jejich otců zakladatelů, které mohou koneckonců rozšířit a dále obohatit. Do té doby budou však všichni žit v jedné velké LŽI.

Tato publikace představuje soubor glos napsaných v rozmezí let 2008 až 2016 nejenom o životě v USA, ale také komparativní reflexi se životem v České republice. Na rozdíl od mé první publikace, kde popisuji své osobní zkušenosti z USA, tak se v této snažím poodhalit politicko-ekonomické vlivy, které ve větší či menší míře ovlivňují celý svět. Přičemž sám pomalu přicházím na to, že v Americe je všechno jinak.

2011/2012

Život mezi detaily

Krása věcí a života tkví v detailech. V těch téměř nicotných maličkostech, které dávají světu kolem nás hlubší smysl, radost i zklamání. Detaily jsou kořením lidského bytí, které patřičně náš život ochucují podle dané zeměpisné šířky a délky. Koneckonců samotný lidský život je vlastně takovou drobností, zrnkem písku na dlani, která znamená svět!

V současném světě, v jehož tepnách proudí globalismem obohacená tekutina falešné hojnosti a přepychu, není zase tolik rozdílů od života v USA a života v jiných zemích. Práce, účty, kreditní karty, dluhy, hypotéka, neustále nespokojená manželka a nákupy v obchodních domech. Konzumní život pohltil větší část naší planety, která žije tak trochu na úkor tomu vykořisťovanému zbytku. V Americe je konzum životním stylem. Amerika vyprodukuje za rok tolik odpadu, jako zbytek světa dohromady. Na druhou stranu všude, kde jsem byl, tak jsem si všiml, že valná většina domácností recykluje svůj odpad, z něhož se pak vyrábí produkty jiné pro další konzumní dobrodružství. Nebude dlouho trvat a „odpad“ bude mít svůj Dow Jones index na Wall Streetu.

Rozdíly v životě v USA jsou proto v detailech, na které člověk narazí na každém rohu a pod každým kamenem. Zvyknout si v této zemi je z časového hlediska velice individuální záležitostí. V Americe je spousta věcí, na které si člověk z Evropy bude zvykat poměrně dlouho a možná, že si na ně vůbec nepřivykne.

Jedním z takových rozdílů, který mě dokáže řádně vytočit rohovku, je naprosto bezohledný způsob, jakým mí američtí spoluobčané řídí svá motorová vozidla. Skoro téměř nikdo nebliká při změně směru jízdy! Člověk musí být neustále ve střehu. Neznám statistiku dopravních nehod, ale domnívám se, že bude nadprůměrná. To snad i proto, že aut je zde víc než lidí. Jak vidno, tak po všech těch prvotních útrapách s autem a ideálech se i ze mě nakonec stal ten ukřičený motorista!

Na jinou věc, na kterou si naopak většina navykne poměrně rychle, je stále ještě nízká cena benzínu. Ta se sice za moje dlouholeté působení zdvojnásobila, ale i tak jsou pohonné hmoty poměrně laciné a za 40 babek bez problému natankuji plnou nádrž u své foukačky. A pak hurá do nejbližšího chrámu konzumu, kterým se v USA říká „shopping Mall“. V těch se dá nakoupit spotřební i jiné zboží všeho druhu a kvality převážně čínské provenience a to vše za ceny dostupné úplně všem. Všeho je také veliký nadbytek. Není týden, aby zde nebyl nějaký výprodej či likvidace. Člověk se tak může napakovat čím chce, aniž to ve většině případů vůbec potřebuje. Ale takový je život v konzumerismem pohlcené společnosti. A hlavně je na tom založená celá ekonomika USA. Jakmile lidé přestanou nakupovat čínský plastikový šunt, tak se již řádně oslabené hospodářství potopí do hloubek Mariánského příkopu.

Osobně propadám knižnímu konzumu. Obrovská nabídka titulů a hlavně autorů, které si člověk může přečíst v originále, je něco, co mě na Americe strašně baví. Aby byl spotřebitelský obrázek průměrného Američana kompletní, tak je třeba zmínit také jídlo. Potraviny jsou každý rok dražší, a to hlavně díky inflaci (nekompetentní ekonomické politice státu) a drobní farmáři se nacházejí pod neustálým útokem velkých korporací a státu, které chtějí monopolizovat celé odvětví a ládovat Američany nejrůznějšími prefabrikovanými jedy, aby ušetřily na provozu a vydělaly bankovky. Jako Evropan jsem zvyklý na určitý standard, a tak mi chvíli trvalo, než jsem nalezl ty obchody, které vyhovují mému gurmánskému vkusu. Valná většina Američanů vaří maximálně několikrát za týden, a to ještě v mikrovlnce. Svůj čas a peníze tráví v restauracích rychlého občerstvení, kde ovšem také vaří v mikrovlnkách prefabrikované produkty. Těmto restauracím říkám „ohřívárny“ a jsou to právě tato stravovací zařízení, která jsou schopna obalit člověka velkým množstvím tuku a na cestu mu ještě přibalit nějakou tu rakovinu, srdeční chorobu či dobře známé žaludeční vředy. Pro opravdu dobré organické jídlo se musí zajít do restaurace s šéfkuchařem. Paleta je obrovská, vybere si každý od thajské až po gruzínskou kuchyni. Pak zde také existuje velké množství „sendvičáren“, pizzerií a rodinných podniků u frekventovaných silnic, tzv. „dinner“, které nabízejí studenou i teplou kuchyni obtěžkanou karbohydráty utopenými v přepalovaném oleji, ale zato s velkou dávkou čerstvosti za přijatelnou cenu.

Výše vypsaný výčet je jen malou ukázkou několika základních fenoménů, které patří k životu v USA. Samozřejmě by se jich dalo najít mnohem více, ale na úvod to bohatě stačí. Globalizace a konzum neznají hranice. Pestrobarevnost a lesklost obalů může být trochu odlišná, ale obsah je velice totožný, stejně jako dopad na náš život a prostředí kolem nás.

Rozhovor pro Deník k 10. výročí 9/11

Kde konkrétně v USA žiješ?

Již pátým rokem žiju v Salemu ve státě Massachusetts, což je město ležící nedaleko Bostonu. Salem je známý především svojí historií týkající se čarodějnických procesů, které se odehrály v 17. století a také býval svého času významným přístavním městem spojujícím námořní obchod mezi Asií a tehdy ještě britskými koloniemi.

Jak Američané, místo, kde žiješ, vnímají to výročí 10 let od 11. září? Mají strach? Jakým způsobem si to připomínají? Jakou Ty tam vnímáš mezi lidmi atmosféru, náladu?

Abych řekl pravdu, tak si myslím, že je to hodně individuální. Obecně, Američané jsou hodně pyšní na svoji zemi, její historii a každý svátek či výročí slaví s velkou pompou, i když spousta z nich ani pořádně neví, co ten či onen svátek nebo výročí znamená a proč se vlastně slaví. Což je asi daň za život v materiální konzumní společnosti. Nicméně 11. září je ten druh výročí, jež má veliký význam pro americký establishment. A to z toho důvodu, aby byly ospravedlněny všechny politické důsledky této události, které obrátily životy Američanů vzhůru nohama. Události 11. září také nadobro pohřbily ideje a principy, na kterých USA vznikly. Místo nich nastoupil v plné parádě agresivní militarismus, porušování lidských práv a americké Ústavy obecně. Je to smutný pohled sledovat rozklad kdysi svobodné společnosti zevnitř.

Nutno také podotknout, že americký militarismus, jenž nabral druhý dech po konci studené války a biliony dolarů utracené za zcela zbytečné konflikty, je i jedním z důvodů, proč jsou USA dneska v bankrotu. A to je myslím to, z čeho má spousta lidí největší strach. Ceny rostou nejenom u benzinových pump, ale také v obchodech, a to zejména ceny potravin. Troufám si říct, že lidé nemají ani tak strach z dalšího „teroristického útoku” jako z toho, že přijdou o práci nebo že nebudou mít dost peněz na to, aby mohli nasytit své děti, případně utrácet v obchodních centrech, což je pro většinu něco jako hobby. V dnešní době je v USA na 40 milionů lidí žijících z potravinových lístků. Tyto události jsou hybnou silou dnešní Ameriky.

Konkrétně v místě, kde žiju, se konají vesměs menší akce a ceremonie, kde si lidé připomenou události 11. září. Mše v kostelích, happeningy na náměstích, soukromé akce atd. Nejvíce to bude ovšem patrné v televizi, kde už od soboty poběží různé diskuze, dokumenty a filmy týkající se 11. září. Bohužel již nikdo se nebude zabývat tím, že to byla především zahraniční politika USA, která podporou diktátorských režimů na Středním východě dala vzniknout islámskému fundamentalismu. Koneckonců to byla CIA, která financovala a vyzbrojila jednotky Usáma bin Ládina v 80. letech v boji proti ruské okupaci Afghánistánu. Tehdy byl Usáma bin Ládin v USA glorifikován jako statečný bojovník za svobodu. Když ze stejných důvodů namířil své zbraně na své chráněnce z Washingtonu, stal se z něho terorista.

Myslím si, že spousta lidí žije tak nějak ze dne na den a výročí 11. září zatím moc nevnímá. Hodně lidí to dojde až s příchodem víkendu.I když média už rozjela velkou kampaň, takže lidé jsou bombardováni informacemi o desetiletém výročí téměř na každém kroku. Nálady jsou různé, někoho to vůbec nezajímá, jiní zůstanou u televize celý víkend. Kolegové z práce a přátelé se zdají být na straně těch, které to moc nezajímá a lidé na ulicích a v obchodech se také tváří zcela normálně. Takže jak jsem již řekl, většině to zřejmě teprve dojde postupem času.

Čím je ta nálada odlišná podle Tebe od nálady, kterou by měli Evropané, kdyby se zde stala podobná tragédie?

Každá tragédie, kde umřou lidé, je politováníhodná. V Evropě se staly od 11. září dva velké teroristické útoky. Jeden v Madridu a druhý v Londýně. Nevšiml jsem si, že by média nějakým způsobem připomínala tyto tragédie. Když nad tím přemýšlím, tak mi to přijde dost zvláštní, že některé tragédie jsou upřednostňovány nad druhými. Také mi přijde zvláštní, že média neinformují a nepřipomínají tragédie všech těch mrtvých lidí, jež zahynuli ve všech těch válečných operacích po 11. září. K čemu to bylo? Cítíme se více bezpeční? Kolik lidí bude muset ještě zemřít? Tyto a další otázky by měly být v médiích diskutovány denně. Místo toho média připravují Evropany na další válečné tažení, tentokrát proti Íránu.

Nebudu asi daleko od pravdy, když řeknu, že média hrají velkou roli při utváření nálad mezi obyvatelstvem. Média jsou nástrojem, který se ve špatných rukou může změnit ve velmi nebezpečnou zbraň.

Důležitý rozdíl mezi Evropou a USA je v tom, že Evropa prošla hrůzami 2. světové války a komunismu. Kdežto pro USA je 11. září zcela něčím novým, neboť nikdy předtím nebyl proveden útok na území USA v takovém rozsahu, pakliže nepočítáme Pearl Harbor. Američané ochutnali dávku své vlastní medicíny, kterou předepisovali a stále předepisují na Středním východě, v Jižní Americe a Asii. Smutné je, že se z toho moc nepoučili. Sice zpřísnili všechna možná bezpečnostní opatření na úkor ztráty osobních svobod, zvítězili v některých taženích a téměř zničili Al-Káidu, ale nakonec přeci jenom tu válku prohráli. Americký sen je mrtev. Americké bohatství vypleněno válečnými neokoloniálními ambicemi a svobody nahrazeny policejním státem.

Evropané v tomto směru ve své historii prošli mnohými tragédiemi, ale nikdo určitě nechce, aby mu bombardéry létaly nad hlavou, či aby se lidé vyhazovali do vzduchu na náměstích. Je potřeba změnit filozofii západní civilizace. Ropa není všechno, pakliže se nechceme navzájem pozabíjet. Všechny významné osobnosti světových dějin od Ježíše Krista až po Martina Luthera Kinga kázaly lásku místo nenávisti, mír místo války a porozumění místo intolerance. Je čas na změnu. A desáté výročí k 11. září by bylo bezesporu dobrým začátkem!

Jak Sandy pokořila světovou velmoc

Ve státě Massachusetts jsem už odkroutil pěknou řádku let. Zatím mne to neomrzelo a stále se učím prostřednictvím neopakovatelných zkušeností, které mi rozšiřují obzory. Život v USA se pro mě stal skutečnou školou života. A ač se může kolikrát zdát, že to někdy s tou kritikou přeháním, tak bych tuto svoji životní zkušenost nikdy za nic nevyměnil. Také se ještě nehodlám vzdát svého amerického snu, který se v mnohých případech často změní v noční můru. Hurikán Sandy byla jednou z nich a stála opravdu za to.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Amerika.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.