Erik Axl Sund

ŠEDÁ MELANCHOLIE

DŮM PANENEK

EUROMEDIA GROUP

Přeložil Jaroslav Bojanovský

DOCKLIV

Copyright © Erik Axl Sund 2019

Transation © Jaroslav Bojanovský, 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency

ISBN 978-80-242-7136-1

„Všichni jsou nevinní, nikdo se neprovinil. Uprostřed manéže je trýzněna medvědice.“

je tu stejné nebe
Na sever

Vlak nejprve projede tunelem a pak po nejdelším mostě, jaký kdy viděla. Na nádraží v Malmö voní káva, skoro všichni mají v rukou kelímek, z něhož se kouří. Celé Švédsko voní kávou, její imigrační průkaz i autobus, který ji veze na sever.

Nejdřív to tu vypadá dost podobně jako v Německu, všechno je hnědé, pole, pahorky a háje s holými stromy, pak ale lesů přibude, krajina je kopcovitější, světlejší a zelenější.

Řidič celou dobu telefonuje a říká do mikrofonu pokyny. Autobus pak zastaví na místě, které se jmenuje Lidköping, což podle slovníku znamená něco jako Město utrpení. Řidič o něm tvrdí, že leží u největšího švédského jezera, ale to vypadá spíš jako moře, protože se nedá dohlédnout na protější břeh. Je zamrzlé. Navíc je noc, přestože je teprve odpoledne. Nad sněhem svítí měsíc, tma je neskutečná jako ve snu. A on to možná je skutečně sen.

Cestou do Stockholmu, který si tak přeje vidět, usne a probudí se, až když projíždějí městem. Při pohledu z okna má pocit, že ještě stále sní, protože stromy podél magistrály pokryté rozježděným sněhem vypadají jako brokolice.

Když přijedou do Borlänge, musí zůstat sedět. Je pouhým jménem na papíře. Neví, do jaké spadá kategorie. Přijela sama, ale možná už mezitím dorazily její dokumenty, možná – i když jeho jméno nemůžou nikde najít – už je tady i táta.

Autobus pokračuje na sever. Je čím dál chladněji a silnice stále horší, zato příroda je krásnější a tma ještě temnější. Překvapí ji, že nebe je tu stejné jako u nich doma. I voda je stejná, na zeměkouli přece navzájem všechno souvisí. Lze se utopit v jediné vodě a po smrti odletět do jediného nebe.

Obloha nad tmavě modrými horami se náhle promění, je přízračně zelená, a autobus zastaví. Řidič vysvětluje, že je to severní záře a že je to tady dost běžné. Nebe není jen zelené, ale i žluté, modré a fialové, světlo po něm vlaje, mění tvar jako medúza, která se roztahuje a smršťuje pod hladinou, jako těžký dech Boha, který se otrávil. Jak může být něco tak krásného běžné? Je možné, že když to někdo vidí každou druhou noc, je to pro něj už jen nic neříkající pozadí?

Sedm stavebních buněk u Bräcke patří muži v teplácích, který vydělává na dětech, na běžencích, kteří přicházejí bez dospělých, je jich tu třicet ve věku mezi dvanácti a sedmnácti, z toho dvacet osm chlapců. Všichni nejsou hloupí, ale šest nebo sedm pitomců se najde, a tak je to pořád. Deseti až dvaceti procentům lidí to nemyslí a oni jsou na to dokonce pyšní. Chlapci se k ní v noci pokoušejí dostat. Když se jí jeden pokusí stáhnout kalhoty, ona ho kopne přímo do obličeje. On jí začne vyhrožovat, že ji udá na policii, jenže sem žádný policista nepřijde, protože na ploše odpovídající rozloze Belgie tu slouží jen tři.

Jestli dostane azyl, bude až do dosažení plnoletosti umístěna do rodiny. Její dokumenty ale stále nepřicházejí, půl roku se nic neděje, slunce slíže z hor sníh a v Alwayslandu nastane léto. To, že slunce tady vychází o půlnoci a že má na kůži miliardu komářích štípanců, by ještě zvládla. Horší je to se samotou. Ta je k zešílení. Schouli se do klubíčka na promrzlém lůžku ze smrkových vět ví, holčičko, jsi tmavá navenek i uvnitř a tak prochladlá, že tě ta černota požírá. Jsi děvka a vražedkyně.

vždycky je to muž

Silnice číslo 222

Smrt není černá jako věčná noc ani bílá jako světlo v tunelu, je šedá jako metalíza vyrobená v Německu a uzpůsobená pro vysokou rychlost.

Nad Värmdöskou výpadovkou chumelí, sníh je jako mlžná přikrývka, sněhové vločky ve vzduchu zamrzly. Auto se prodírá tou bílou hmotou, projíždí kolem nákupního centra Nacka Forum a tachometr ukazuje rychlost sto padesát kilometrů za hodinu.

Třicet metrů za ním jede jiné auto, také stopadesátikilometrovou rychlostí. Je to červená Toyota Prius, hybridní vozidlo, firma je o několik let později stáhne od zákazníků kvůli vadě brzd, která způsobila mnoho smrtelných nehod. Toyota dostane v zatáčce u Svindersvikenu smyk a prolétne po krajnici v dešti jisker.

Auto s šedou metalízou ještě zrychlí – na sto šedesát. Obě dívky se na sebe usmějí.

Mercy sevře volant pevněji.

Nova si odhrne vlasy z čela a zapálí si cigaretu.

Jakmile stáhne okénko, uvnitř zakvílí vítr. „Vidělas? Setřásly jsme ho!“

„Jak víš, že to byl muž?“

„Vždycky je to nějakej muž.“

Na mimoúrovňové křižovatce dvou komunikací – Värmdöská výpadovka a Värmdövägen – ukazuje rafička sto osmdesát. Dívky netuší, že u stadionu v Henriksdalu na ně čekají dva vozy dopravní policie a chystají se je zastavit pomocí hřebíkových pásů.

„Devadesát procent všech vražd a devadesát devět procent znásilnění mají na svědomí muži,“ říká Nova. „A ze sta pedofilů jsou jenom dvě ženy.“

„A s oblibou taky tejraj zvířata…“ dodá Mercy.

„Z tisíce lidí, kteří rádi šukaj s jinýma živočišnejma druhama…“ směje se Nova, „třeba s krávama, kozama, štěňatama a bezmocnejma kuřatama…“

„… jich je devět set devadesát devět mužů a jen jedna žena. Ta, co byla ochotná se nechat poučit a vycvičit mužem k tomu, aby si zavedla koňskej penis.“

„Vymysleli skupinový znásilnění, atomový bomby a elektrický křesla.“

„Jak si to sakra představovali?“

„Prostě mají ohromný sebevědomí. Všechno vědí, všechno umí.

Ve skutečnosti jsou jen omyl, jeden velkej vývojovej omyl.“

„Jediný pozitivní na nich je to, že se tak milionkrát za den navzájem zmlátěj nebo zabijou. Jak to, že vůbec dostali volební právo?“

„Každej nově narozenej muž je potenciální kanibal nebo pedofil.

Hned od narození by neměli mít žádný práva…“

Nova a Mercy se znají teprve krátce, ale jejich přátelství je tak pevné, že se občas zdá, jako by byly jedna a tatáž bytost.

„A kvůli tomu, aby vůbec směli promluvit, by měli všichni podstoupit test, kterej by prokázal, že jsou schopní vypustit z pusy něco zajímavějšího, než co řekla jakákoliv žena v lidských dějinách.“

Nevidí blikající světla u Danvikského mostu. Nevidí ani hřebíkový pás.

Mercyin úsměv náhle ztuhne. „Oddělat deset náhodně vybranejch mužskejch znamená zabránit osmačtyřiceti násilnejm činům,“ řekne.

„Třeba vraždám a sexuálním zneužíváním dětí. Každej muž by měl bejt v okamžiku narození vyzvanej k tomu, aby spáchal sebevraždu.“

„Můj skutečnej táta spáchal sebevraždu,“ připomene Nova.

„Všichni kromě našich tátů by měli spáchat sebevraždu!“

„Jo… Kromě nich.“

Dvě stě kilometrů za hodinu nehybným sněhem. Ke zvedacímu Danvikskému mostu jim zbývá ještě dvě stě metrů. Dívky nevědí, že jeden z policistů zavolal obsluze mostu a vyzval ji, aby ho zvedla a zabránila tak téhle šílené jízdě.

„Je mi s tebou dobře,“ říká Mercy. „Dostávám díky tobě hlad.“ Nova a Mercy.

Nova vidí pokoj ve studeném bytě ve Fisksätře, kde je věčně cítit alkohol. A Mercy si představuje malý domek, kde je teplo, její máma, táta a dva oplácaní bráškové.

Obě vidí všechny silnice, které je odtamtud odvedly. Až sem. K poslednímu úseku.

Ke konci.

Jedou klidně dál.

Německý vůz s šedou metalízou patří Svenu-Olofu Ponténovi, pětačtyřicetiletému muži ze Stocksundu, řediteli firmy s ročním obratem osmdesát milionů švédských korun. Před několika lety zastavil u benzinky v Knivstě a otevřel dveře černé dívce, která se jmenovala Mercy a bylo jí šestnáct.

Dal jí pětistovku a rozepnul si poklopec. Nazval ji černou kurvou a poručil jí, aby se svlékla. Dvacet metrů od nich zatím pokladní přijímala platbu od zákazníka, který právě natankoval.

Když Mercy Svenu-Olofu Ponténovi vyhověla, zvedl se jí žaludek a vyzvracela mléčnou čokoládu smísenou s kousíčky sýrové bagety. Pontén ji udeřil do tváře a osopil se na ni, že je černá svině, která mu znečistila vůz.

Pak mu zazvonil mobil. Volala jeho manželka.

Zapnul si poklopec a přijal hovor. Medovým hlasem jí sděloval, že je na cestě domů, musí ale ještě rychle zajet na schůzku s jedním důležitým zákazníkem.

Vystoupil z auta v okamžiku, kdy pokladní na benzince vytiskla doklad na horkou klobásu a colu. Mercy slyšela, jak Sven-Olof manželku ujišťuje, že ji miluje a že se mu po ní stýská.

Dodal, že jí posílá pusinku. V okamžiku, kdy se otočil a chtěl se vrátit k vozu, mu s ním Mercy ujela před nosem.

Posílám ti pusinku! Táhni ke všem čertům, ty hajzle!

někteří muži
Šedá melancholie

Podzim byl ve Stockholmu mírný, většinou pršelo a foukal vítr, ale některé dny přesto nabídly vlídnější počasí v podobě babího léta. Většina lidí toto roční období i přesto považovala za šedé a nevlídné, deptající tělo i duši.

Sven-Olof Pontén seděl u počítače ve svém řadovém domku ve Stocksundu. Právě se odhlásil, zasunul si penis do kalhot a zapnul poklopec.

Vítr za oknem se opíral do pokřivených neduživých višní, které zasadil před pěti lety. Podzim rval tenké větve, kterými pohrdla srnčí zvěř.

Dívka, s níž právě chatoval, po několika měsících jeho naléhání konečně souhlasila, že se sejdou. Musel si trochu ulevit od vzrušení. Zmačkal kuchyňskou papírovou utěrku a hodil ji do koše.

Teď bylo třeba ještě utišit výčitky svědomí.

Vzal svazek klíčů a odemkl spodní zásuvku psacího stolu. Současně zpanikařil při představě, že by se ke klíčům nějak dostaly jeho žena a dcera a podívaly se dovnitř. Åsa a Alice ale asi vědí své. Přestože se v jejich rodině v podstatě všechno hroutí, stále ho respektují.

V zásuvce měl dvacet plastových desek, které si pravidelně prohlíží, aby si dokázal, že je s ním všechno víceméně v pořádku. Je Sven-Olof Pontén, počestný občan Vitvattnetu v kraji Jämtland.

Není duševně nemocný. V jeho rodině jsou samí normální lidé. V pořádku ale rozhodně nebyly desky v jeho stole.

Obsahovaly novinové články, vyšetřovací protokoly, v několika případech i dokumentaci z místa činu, kterou našel na internetu. Tyto materiály obsahovaly vzorky lidských úchylek a týkaly se celkem devatenácti pachatelů a jedné pachatelky.

Jedny desky si označil jménem ARMIN MEIWES. Podíval se na fotografie a prolétl text, který už znal téměř zpaměti.

Armin Meiwes. Němec, bývalý voják z povolání. Hledal na internetu někoho, kdo by chtěl být zabit a sněden. Na výzvu mu odpověděl počítačový inženýr Bernd Jürgen Armando Brandes, protože Meiwesova nabídka se shodovala s jeho životním snem.

Svenu-Olofu Ponténovi se zvedl žaludek, vzduchová bublina pronikla do úst, několik minut musel odolávat svým fantaziím týkajícím se nepojmenovatelného.

Se zavřenýma očima si představoval hostinu v kuchyni v německém Rotenburgu. Přejížděl si jazykem po patru a po zubech. Mezi dvěma stoličkami mu uvízl kousek masa. Vytlačil ho špičkou jazyka a vyplivl.

Sven-Olof Pontén byl v domě sám, mohl být sám sebou a nestyděl se.

Dělalo mu to dobře. To, že se nemusí stydět.

Přičichl si k prstům – stále se zavřenýma očima – a zjistil, že jsou cítit po česneku. Před dvěma hodinami krájel cibuli a hovězí plátek. Vedle něj stála Åsa a krájela okurku a rajčata. Mluvili o své milované dceři Alici, která sice momentálně nebydlí doma, ale už brzy se sem vrátí.

Když dojedli, Åsa odjela do města, chtěla s kamarádkou zajít do kina. Sven-Olof Pontén se odebral do své pracovny.

Arwin Meiwes si po večeři dopřál odpočinek při četbě sci-fi knížek, zatímco počítačový inženýr vykrvácel na toaletě. Sven-Olof Pontén měl pocit, že cítí nasládlý pach a tiché šplouchání z odpadu vany.

Nakonec otevřel oči.

Někteří muži si navzájem, na základě konsenzu, požírají pohlavní orgány.

V porovnání s tímhle nejsem nikým, kdo by měl budit pohoršení. Zhluboka se nadechl. Opět byl schopen vdechovat čerstvý vzduch. Se spokojeným úsměvem posbíral papíry a desky zamkl v zásuvce.

Dívka, s níž chatoval, na něj bude za hodinu čekat před věžákem v Bergshamře. To není vůbec daleko, Bergshamra leží na opačném břehu průlivu Stocksundet. Přesto je to úplně jiný svět.

Jmenuje se Tara a on ví, proč nakonec souhlasila se schůzkou.

Její rodina je nábožensky založená, ona se chtěla vzepřít, dokázat jim, že o jejím těle nerozhoduje Bůh, ale ona sama.

Sám zažil něco podobného v pubertě. Vzepřel se Ježíši, otci i celé farnosti. Pil alkohol, souložil a poslouchal zakázanou hudbu. On a Tara mají společné zkušenosti a dobré téma rozhovoru.

Jsou si dost podobní, přestože jemu bylo pětačtyřicet, víc než jí tvrdí, a jí patnáct. Jistě najdou společnou řeč.

On přece není Řezník jako Armin Meiwes.

Pokud mu prokazovaly náležitou úctu, Sven-Olof Pontén se ke svým holčičkám choval hezky.

Venku zesílil vítr. Blížila se zima.

PRVNÍ DEN
LISTOPAD 2012

příběh s nekonečným počtem neznámých vysvětlení

Bergshamra

Dívčino tělo leží na zádech na lesklé žule pod šestiposchoďovým domem v Bergshamře. Našel je krátce po půlnoci řidič taxi, který si byl po službě zakouřit. Nejprve si myslel, že je to figurína. Dívka byla vzhledem k roční době oblečená nevhodně, měla na sobě jen tenké šaty. Její skoro bílé končetiny svíraly s trupem nepřirozený úhel.

Když k ní taxikář přišel blíž, uviděl krev.

Naneštěstí se pak rozpršelo, takže většinu krve smyl ze žuly déšť. Případné stopy, například otisky bot, nebylo možné zajistit.

V půl jedné stála u okna v kuchyni ve čtvrtém poschodí domu matka samoživitelka a dívala se ven. Modré světlo policejních majáčků vytvářelo na hloučku stromů naproti domu nepravidelné chladné vzory a dopadalo až do bytu. Blikající záře oživila kresby jejích dětí na lednici. Ano, byly skoro jako živé, vodovkami neuměle namalovaní človíčci pochodovali vedle stejně neumělých šišek a listů.

Žena si promnula oči. Kdo to asi leží na zemi pod plastovým přístřeškem? Co se stalo? Obava z toho, že z balkonu nebo z okna vypadne některý z jejích chlapečků, ji provázela od prvního dne, kdy se s nimi do domu nastěhovala.

Zatáhla závěsy a šla k dětem. Oba synové klidně spali v postelích. Lehla si k mladšímu. Než usnula, slyšela, že rozrušené hlasy v bytě nad nimi utichly.

V jednu hodinu po půlnoci se policejní vyšetřování rozběhlo naplno. U modro-bílé policejní pásky stála sanitka, ovšem zdravotníci se neměli čemu věnovat.

Dívka byla mrtvá, nemohli už nic udělat.

Jedna z policistek, Yrsa Helgadóttirová, novopečená absolventka policejní školy, zatím nikdy neviděla mrtvého člověka. Snažila se zapojit do práce, jak jen mohla, a přesto si tu připadala jako divák. Jako by to všechno sledovala v televizi.

Schwarz se postavil vedle ní. „Dívej se a uč se!“ řekl jí a ukázal na čtyři techniky v plastových kombinézách. Byla mezi nimi i jedna urostlá žena.

„Emilia vypadá jako hráčka basketu z NBA,“ dodal. „Ale je to ta nejlepší technička, s jakou jsem kdy pracoval.“

„Chtěl jste říct WNBA, ne?“

„Cože?“

„Ženská basketbalová liga,“ upřesnila Yrsa a současně jí došlo, proč se do téhle slovní výměny s kolegou pustila. Díky takovému popichování možná přestane mít stažený žaludek.

Technici právě ukončili úvodní etapu: vymezili dva metry široký koridor k oběti a také nejbližší prostor kolem těla. Má to svůj smysl: soudní lékař se díky tomu může dostat k tělu a nezanechá za sebou stopy.

Lékař, který se zatím držel stranou – ukusoval bagetu a popíjel kávu z termosky –, vystoupil ze svého auta. „Tohle je Ivo Andrić z patologie,“ řekl Schwarz. „Jestli má Emilia ráda basket, tak Andrić je spíš na baseball.“

Člověk by čekal, že baseballová kšiltovka se nehodí k plastové kapuci a roušce, ale bylo to naopak. Na hlavě soudního patologa působila tato kombinace tak nějak samozřejmě.

Schwarz dal pokyn k základní prohlídce mrtvého těla. Andrić si pod kšilt nasadil čelovku a pomalu vykročil k poškozené.

Pravidelně se zastavoval a rozhlížel se kolem sebe. Najednou natáhl ruku dlaní vzhůru. Yrsa nechápala, co se děje. Nějaké znamení? napadlo ji. Našel něco?

Andrić si odhrnul roušku. „Přestalo pršet,“ řekl a usmál se na Yrsu. Její stažený žaludek se trochu uvolnil.

Zvedla oči k ocelově šedé obloze, přimhouřila je a na okamžik si představila, že je někde jinde. Na nějakém běžném místě, kde je teplo a útulno.

Jenže teď byla tady, sem patří.

Technici postupovali jakoby v kruhu, postupně se propracovávali k tělu oběti. Bezútěšná práce, která se může protáhnout na několik hodin, nebo i víc, pokud objeví něco zajímavého. Emilia chodila kolem a fotografovala, skupinu lidí, kteří klečeli ve tmě s nasazenými čelovkami, osvětloval jako stroboskop blesk jejího fotoaparátu.

„Něco mám!“ zvolal náhle jeden z techniků. Zvedl se a ukázal na zem.

Byla to prasklina mezi kameny, v níž rostla asi deset centimetrů vysoká tráva. Technici nalezený předmět vyfotili a uložili do igelitového sáčku.

I zdálky bylo vidět, co to je. Mobilní telefon s Androidem. Emilia ho vzápětí odnesla do vozidla techniků.

K tělu pod malým plastovým přístřeškem se soudní patolog dostal ve tři čtvrtě na dvě. Důkladně je prohlédl, pak vytáhl z kapsy malý diktafon a něco do něj namluvil; nebylo mu rozumět. Po několika dalších minutách mávl na ostatní, že mohou pokračovat v obhlídce mrtvé.

Yrsa se držela dva kroky za Schwarzem a dvěma dalšími, zkušenějšími asistenty a pokoušela si vzpomenout, co je učili na škole.

Neměli byste hledat to, co očekáváte, ale to, co je netypické. Někdy to může být to nejpřirozenější, ale současně nejobtížnější.

Dívka je mrtvá.

Leží tady dcera, možná sestra a sestřenice. Studená, pod plastovou stříškou. Zatím se neví proč.

Příčina smrti tohoto člověka, kamarádky a spolužačky, prozatím byla jen teorií na okraji zorného pole vyšetřujících policistů. Tato dívka, oběť, je zatím jen příběhem s nekonečným počtem neznámých vysvětlení.

Yrsa pomalu dojde k tělu a podívá se na ně,

Může jí být mezi čtrnácti a šestnácti. Na sobě má tenké červené šaty bez rukávů, jako by šla na nějaký večírek, anebo se z něj vracela. Vzhledem k tenkému materiálu šatů asi proběhl někde poblíž.

Do tmavých kudrnatých vlasů se jí zamotal obyčejný řetízek s křížkem. Dívka má světlou kůži, ale je cizího původu. Pravděpodobně ze Středního východu.

Pravé předloktí trčí nahoru, levé rameno se zdá být pokrčené.

Všechny čtyři končetiny jako by se vymkly z kloubů.

Není nepodobná loutce, jak to tísňové lince popsal řidič taxi. Dvě oči, které hledí do prázdna.

Ztuhly v okamžiku úzkosti.

Pootevřená ústa, namodralé rty, pod nosem krev, kterou nestihl smýt déšť.

Tak, a mám za sebou první mrtvolu, pomyslí si Yrsa. Není to zas tak hrozné.

Přesto ví, že na ni nikdy nezapomene.

Schwarz dřepí vedle těla, obrací hlavu k Ivu Andrićovi. „Tvůj bezprostřední dojem? Sebevražda? Předáme ji Hurtigovi?“

Soudní patolog zavrtí hlavou. „Na vašem místě bych s tím počkal.“ Zadívá se na šest poschodí domu. „Podle polohy těla a poranění mohla skočit nebo spadnout z některého z vyšších pater.“

Schwarz si prohlíží vysoký dům. „Když skočila – nebo spadla –, asi to někdo slyšel, ne?“

Když sem přijeli, skoro všechna okna v domě byla zhasnutá. Teď jich svítí nejméně polovina, v některých jsou siluety lidí. Obyvatele domu přilákaly modré majáky. Krátce poté, co byla natažena policejní páska, vyzvali policisté nejzvědavější z nich, kteří stáli na balkonech, aby zašli zpět do bytů.

Andrić pokrčí rameny. „Těžko říct, co lidi slyší uprostřed noci.

Sám se vám nikdo nepřihlásil?“

„Ne,“ odpoví Schwarz. „Ale hned jak dorazí posily – měly by tu být každou chvíli –, ty lidi obejdeme.“

Yrsa tuší, že to bude jejím úkolem. Společně s dalším zelenáčem obejde obyvatele domu a bude se jich vyptávat. Naposled pohlédne na mrtvé tělo.

Ta jeho poloha.

Dívku jako by sem někdo položil na záda, aby ji každý viděl.

Pět minut po druhé hodině dorazí další hlídka. Když k ní Yrsa se Schwarzem zamíří, Schwarz jí položí ruku na rameno. „Tak se mi zdá, že jsi trochu nervózní,“ říká. „Ale tohle není o nic horší než běžná detektivka, uvidíš.“

„Detektivka? Jak to myslíte?“

„Každá dobrá detektivka přece začíná tím, že někdo zemře, a končí tím, že se to všechno vyřeší.“

„Tohle ale možná není dobrá detektivka.“

Hloupý výrok, který si zaslouží hloupou odpověď, pomyslí si Yrsa a mlčky dojde k parkovišti.

„Pojďte sem!“

Volá na ni Emilia, hráčka basketu. Sedí na předním sedadle vozidla techniků, na klíně má notebook a v ruce drží sáček s mobilem. Telefon je připojen kabelem k notebooku. „Odemkla jsem ho,“ říká Emilia. „Pravděpodobně patří poškozené. Jmenuje se Tara a byla posedlá selfíčky. Naposledy esemeskovala před čtyřmi hodinami.“ Jimmy Schwarz, který se jednou rukou drží otevřených dveří auta, se k ní nakloní. „S kým?“

Emilia se zatváří zamyšleně. „Uložila si ho jako ‚Olofa‘. Jeho číslo se ale nedá vypátrat, rozhodně ne s tímhle vybavením. Mám dojem, že si někde tady domluvili schůzku.“

„Zajímavé. Dobrý začátek.“

„To není všechno,“ pokračuje Emilia. „Tara tomu Olofovi píše… cituju: ‚Znáš Pána loutek?‘ Olof odpovídá, že ne. Nevíš, co by to mohlo znamenat?“

Asistent Schwarz nadzvedne obočí. „Ne, to netuším. Ale možná vím, kdo by nám k tomu něco mohl říct.“

„Aha… A kdo to je?“

„Jmenuje se Kevin Jonsson a je ze státní kriminálky.“

třicet šest hodin bez spánku
Tanto

Na kopci Tantoberget na Södermalmu se nachází protiletecké opevnění, které mělo za druhé světové války bránit Årstaský a Liljeholmský most. Nedaleko odtud, na terasách svažujících se k vodě, leží chatová kolonie. Z jedné chaty se ozývají výbuchy granátů.

Je půl třetí ráno, Kevin Jonsson leží na pohovce a na monitoru počítače běží sovětské válečné drama Jdi a dívej se.

Živí závidějí mrtvým, pomyslí si.

Tento pozemek tvoří v podstatě hladká skála, obdělávatelná půda se omezuje jen na pruh u plotu. Pozemky v kolonii, která jich má sto jedenáct a nacházejí se na jižním svahu kopce Tantoberget, jsou zastavěné tak, jak jen to dovoluje stavební zákon. Kevinův domek má čtrnáct metrů čtverečních, bílé rohové sloupky, otevřenou verandu dlouhou šest metrů a kůlničku, v níž je i suchý záchod. Malý pozemek patřil jeho rodině od sedmdesátých let a jeho bydlištěm je čtvrtým rokem. V zimě by tu správně žít neměl, je to proti řádu osady, ale její předsednictvo si už přestalo stěžovat.

Výtky utichly, jakmile se dozvěděli, že Kevin Jonsson je policista. Kevin tady vyrůstal. Tady vídal, jak se po kopci od zálivu Årstaviken plíživě blíží léto, tady sedával na verandě s tátou a sledoval, jak dole v přístavu spouští na vodu lodě.

Jediná místnost domku je zařízená stolem, dvěma židlemi, malou pohovkou, nad níž je patro s lůžkem. Je tu vařič a lednička na plyn, elektřinu světlům a počítači dodává sluneční panel. Na stěnách jsou police plné knih a dévédéček.

Kevin mívá často při sledování filmu u ruky papír a tužku, aby si mohl poznamenávat chyby, například ty, kterých se dopustila skriptka, nebo anachronismy. Takzvané goofs.

Nedělá to jen pro zábavu, trénuje si tím pozornost, což se mu v jeho profesi hodí. Film Jdi a dívej se pomalu končí, ale papír zůstává prázdný.

Hlavní postava, muž, který je na začátku filmu malý kluk, přitom nyní vypadá jako stařec, odejde do lesa a přidá se k partyzánům.

Les ho pohltí.

Příroda vždycky zvítězí. Lidé nad ní nikdy nemůžou vyhrát. Kevin odmalička hledal logické chyby. Nabourával ostatním dětem svět jejich představ. Třeba tím, že poukázal na to, že kovbojové neměli kulomety ani kalhoty koupené v konfekci.

Ve třídě nikdy nedokázal mlčet. Nesnesl plakát s Vikingy pověšený na stěně, protože ilustrace na něm potvrzovala mýtus, že Vikingové nosili helmy s rohy. Goof. Na mapě světa, která visela za katedrou, bylo Grónsko skoro stejně velké jako Afrika, což o něm podávalo zkreslující obraz. Goof.

Tvrzení pedagogů, že je hyperaktivní a má ADHD – nebo jak se to jmenuje? –, nikdo nevyvracel, a tak se stalo pravdou. Při projevech nekázně padla vina vždycky na Kevina Jonssona, proto pak dostal nejvíc vyhubováno.

V páté třídě u nich jedno pololetí suplovala mladá učitelka. Byla jiná než ostatní. Jednou ho vyzvala, aby po vyučování počkal ve třídě.

Kevin očekával, že si od ní vyslechne další výtky, ale ona mu místo toho ukázala malou krabičku na gumy. Zeptala se ho, jestli ví, co je v ní, a Kevin odpověděl, že dvacet pět gum – je to tam přece napsané. Učitelka se usmála a odklopila víčko.

Uvnitř byla malá červená kulička.

Ta krabička je tvým obrazem, řekla. Obrazem role, jakou máš podle mínění všech – spolužáků, učitelů, ale možná i svého – ve třídě. Vytáhla kuličku, podržela ji proti světlu a pokračovala. Ale ty jsi ve skutečnosti tohle. Nechám tu krabičku ležet na svém stole celé pololetí. Kdykoli budeš mít ve třídě nějaké problémy, vzpomeň si na ni. Budeme o tom vědět jenom my dva.

Kevin o této tajné dohodě nikomu neřekl. A ve škole se od té chvíle cítil lépe.

Na konci pololetí, když se blížily vánoční prázdniny a učitelka u nich měla skončit, jako by se k němu ostatní chovali jinak. Víc mu naslouchali. Možná proto, že méně mluvil. Když se po Vánocích vrátil do třídy, krabička s kuličkou už na stole neležela.

V počítači má uložený soubor v Excelu, který pojmenoval GPM – Goofs per minute. Už několik let si do něj ukládá filmy s největší frekvencí všech možných omylů, od chyb skriptky až po anachronismy. Díky tabulkám zjistil, že zdání často klame. Mezi snímky s největším počtem chyb nepatří béčkové filmy, ale nákladné produkce, které se snaží působit seriózně. Na prvním místě jsou to Hitchcockovi Ptáci a těsně za nimi Apokalypsa, v níž je sice chyb víc, ale film je to hodně dlouhý, a proto se v něm snáz ztratí.

Kevin hledá další film, který by si mohl pustit jako kulisu. Bude to

Heart of Glass od Wernera Herzoga. Jde si znovu lehnout na pohovku.

Tento film zná nazpaměť, scénu za scénou.

Hodil přes sebe deku. Třicet šest hodin bez spánku je znát, svět jako by se s ním trochu pohupoval. Mozek ale stále pracuje na plné obrátky. Kevin nechápe, proč se mluví o malých šedých buňkách. Živý mozek je přece růžový, zešedne, teprve když odumře.

Když jeho mozek pracuje naplno, bublá v něm sytě rudá krev, jako by měl v hlavě vířivku. Právě nyní tam probíhá boj mezi myšlenkami na práci a vzpomínkami na tátu.

Na tátu policajta. Tátu, který byl nesmrtelný. Tátu, který je po smrti.

Od jeho smrti ještě neuplynuly ani tři týdny, ale Kevin už pochopil, že není pravda, že člověk nosí smutek ve svém nitru a může si tam s ním poradit. Smutek kráčí po jeho boku a žije si svým vlastním životem. Přebývá v koutku jeho oka a ve chvíli, kdy si dotyčný myslí, že na něj zapomněl, mu poklepe na rameno.

Žije v neskutečném světě. Ve tmě pod postelí nebo ve stínu za dveřmi.

Film se před Kevinem odvíjí – stejně jako smutek. Podle nepotvrzených zpráv prý Herzog své herce hypnotizoval a výsledek se podobá kolektivní depresi.

Kevinovi se někdy stává, že ho stesk po tátovi uvrhne do podobného stavu.

Těžko se mu dýchá. Možná pláče, možná jen tak sedí a dívá se do prázdna. Ohřeje si jídlo, sleduje televizi nebo si čte knížku. Co jedl, viděl a četl, si nepamatuje.

Pokud si představí, že táta dál žije, dá se to vydržet snáz. Pokouší si vybavovat vzpomínky. Pocity, vůně, rozhovory, různé situace. Právě teď vzpomíná na tátovy ruce.

Ty ruce mu připomínaly jeho původ, byl z rodu rybářů z Norrlandu, z pobřeží, kterému se říká Vysoké a kde se vyráběli nakládaní sledi. Jeho ruce byly popraskané od slané vody a poškrábané od šupin, žaber a ploutví. Když bylo venku zima a sucho, popraskaly mu cévky a on si pak olizoval konečky prstů se slovy, že tak do sebe dostává krev svých předků. Říkával, že zápach kvašených sleďů mu nikdy z rukou nemizí, ale to samozřejmě nebyla pravda. Pach octa a sulfanu byl cítit jen v jeho mozku, zato tak silně, že se stal skutečným.

Kevin se dívá na své ruce. Jsou v nich výčitky z toho, že zmlátil kamaráda na prvním stupni základní školy, i hanba kvůli tomu, že onanoval a představoval si při tom zakázané věci.

Jsou v nich ještě horší stopy.

Mnohem horší. Takové, které nahlodávají duši.

Dusivý pach tajemství, o němž ví jen on a ještě jeden člověk.

Jeho strýc, s nímž se zítra setká na tátově pohřbu.

Tohle je důvod, proč se stal policistou. Důvod, který se vznáší ve sladkokyselém oparu vonícím podobně jako žvýkací tabák.

Fakt, že místo u státní kriminální policie dostal hned po škole, protože byl schopný technik a napsal skvělou práci o metodách, jak vypátrat na síti pedofily, je pravda jen zčásti. Nikdy by se nestal policistou, nebýt toho, co se stalo ve stanu na Grindě, když byl devítiletý kluk.

Nyní, po osmnácti letech, si prohlíží ruce a dívá se na špínu, která už na nich zůstane navždy. Dívá se na pravou ruku, zaťatou v pěst tak silně, až mu na ní zbělely klouby. Povolí ji a natáhne se ke stolu, na němž leží červené jojo.

Začne si s ním pohrávat. Nahoru, dolů, několikrát je nechá rotovat jen pár centimetrů nad podlahou, v záři monitoru, na němž běží film.

S rotujícím jojem v ruce se mu lépe přemýšlí.

Zatuchlou a zkalenou vzpomínku na strýce ve stanu na jednom z ostrovů ve stockholmských šérách vystřídá jiná vzpomínka ze stejného léta, jasnější a zřetelnější.

Bylo to na konci srpna. Táta právě řešil komplikovanou vraždu a celý týden pracoval v Linköpingu.

Den, kdy se měl konečně vrátit domů, devítiletému Kevinovi připadal jako nejdelší v jeho životě. Večer s mámou odjeli metrem na Hlavní nádraží. Přišli moc brzy, a když pak vlak konečně přijel k nástupišti, Kevin horečně hledal v oknech vagonů tátův obličej. Nakonec ho zahlédl, jak na něj mává z restauračního vozu.

Kevin se rozběhl podél vlaku, který jako by se nechtěl zastavit. Trvalo to celou věčnost, než se ozvalo skřípění brzd, kola se přestala otáčet a táta vystoupil. Kevin mu skočil do náručí. Zabořil mu obličej do košile, která voněla doutníky a vodou po holení.

„Ahoj, chlapče,“ řekl táta. Vší silou Kevina objal, pohladil ho po hlavě a políbil na čelo. „Něco pro tebe mám.“

Vytáhl z kapsy malý balíček. Vtom k nim přišla máma a přivítala se s tátou.

Kevin balíček otevřel a našel v něm své první jojo. Táta mu pak doma ukázal, co se s ním dělá. Kevin si je před spaním položil na polštář. Ráno si je vzal do školy a ten den se stal největší hvězdou školního dvora.

To se pak ale změnilo, pomyslí si Kevin, ale hned tyto myšlenky zaplaší. Dál si hraje s jojem. Moc dobře si pamatuje, jak mu táta řekl, že je vyrobené ze smålandského dřeva a bavlněného motouzu z Ameriky.

Když se jojo navíjí, Kevin přímo cítí vlákna motouzu. Žár v ukazováčku, horkou vibraci, která ho v myšlenkách přenáší na prosluněná bavlníková pole na americkém jihu, i chladivé švédské dřevo v dlani, které je poznamenané tuhými zimami na smålandské vysočině.

Táta byl kopie Clinta Eastwooda, pomyslí si Kevin. Měl stejný obličej s tvrdými, ostře řezanými rysy. Byl tím hodným ve spaghetti westernu Hodný, zlý a ošklivý.

Jojo je vyřezané ze starého kousku dřeva. I táta je dostal, když mu bylo devět let.

Vyprávěl mu o Ošklivém. O starém muži, kterému se říkalo Strašák a kterému sedláci platili za to, že ve svých roztrhaných hadrech plašil na poli ptáky. Kevin poznal, že si táta leccos přimýšlí, ale nevadilo mu to, protože vyprávění bylo díky tomu napínavější. Strašák pracoval každý rok od dubna do září. Nechávali ho přespávat u prasat, proto vypadal tak, jak vypadal: velký, s mohutným černým rozježeným plnovousem. Na tváři měl velkou hnědou zvrásněnou bradavici, takovou, u níž hrozilo, že mu každou chvíli upadne. Byla postrachem všech dětí.

Kevin už tehdy pochopil, že táta si všechno nevymyslel a že je v jeho slovech zrnko pravdy. Něco temného.

Táta se to snažil zahánět smíchem.

Vyprávěl, že na konci čtyřicátých let bývala horká léta, slunce prý stále pražilo a voda v řece Ångermanälven mívala stálou teplotu dvaadvacet stupňů. Chodil se koupat na místo, kde se dalo do vody skočit ze zavěšeného lana. Kevin před sebou vidí zpěněnou vodu v řece. Stejně jako fotografie v tátově starém albu je všechno černobílé.

Táta se jednou koupal několik hodin, a když se pak chtěl usušit a jít domů, všiml si, že v křoví, několik metrů od stromu s lanem, stojí Strašák.

„Usmíval se bezzubým úsměvem,“ říkal táta. „Místo zubů měl jen prázdné rudé dásně. Pak si zasunul pod ret velký kousek tabáku. Seděl tam celou dobu, co jsem byl ve vodě. Řekl mi, že by mi chtěl dát malý dárek, prý protože tak pěkně skáču. A vložil mi do ruky jojo. V té době nebylo vybledlé a odřené, ale zářivě červené.“

Kevin hladí jojo a jako už mnohokrát předtím si je důkladně prohlíží.

Každá oděrka, každý kousíček, kde z něj odprýskla barva, má svou historii.

Přičichne k němu. Cítí poněkud zatuchlé dřevo, ale nejen to. Možná se v něm stále drží pobudův pot.

„A co bylo dál?“ ptal se Kevin a táta se zatvářil překvapeně, jako by neslyšel.

„Nic zvláštního,“ odpověděl pak. „To jojo jsem si vzal, nasedl na kolo a odjel domů. V zimě toho roku Strašák zemřel. Našli ho umrzlého pod mostem. Vlasy mu přimrzly k zemi, museli si vzít na pomoc pilku.“

Kevin už dnes ví, že Strašák se ve skutečnosti jmenoval Gustav Fogelberg. Byl to samotář, který zneužíval malé chlapce, a proto si poseděl za mřížemi. Červeným jojem je k sobě lákal. Ale táta jojo použil jako zástěrku. Bylo nositelem jeho životní lži, nikdy se nepřiznal, co zažil.

Táta měl pobudu, Ošklivého.

A Kevin strýce.

to už by snad stačilo
Bergshamra

Rodina mrtvé dívky obývá byt, který se nachází tři bloky od místa, kde byla nalezena.

Rodiče zavedou asistenta Schwarze do jejího pokoje.

Naproti posteli stojí rokoková komoda s dečkou, přehoz a polštář jsou z květované látky ze sedmdesátých let. Na stěnách vidí vedle ikon blednoucí fotografie švédského královského páru a vyšívaná kuchařka hlásá, že ČLOVĚK BY NEMĚL ŽELET TOHO, CO NEMÁ, ALE RADOVAT SE Z TOHO, CO MÁ.

Schwarzův první dojem: takhle nevypadá běžný pokoj náctileté holky.

„Ten dopis je na nočním stolku,“ říká dívčina matka. „Přečetli jsme si ho, ale pak jsme ho položili na stejné místo…“ Láme se jí hlas, zakryje si obličej dlaněmi.

Žena je ještě mladá. Když se jí narodila dcera, musela být skoro ještě dítě, pomyslí si Schwarz a v duchu si povzdechne. Sakra!

Zamíří k nočnímu stolku. Tařina matka zatím stojí ve dveřích pokoje.

V dopise jsou tři rukou psané řádky, Schwarz si je přečte dvakrát. Skrze tenkou zeď je slyšet dětský pláč střídající se s mužským hlasem. Je to Tařina mladší sestra, její otec ji utěšuje.

Tátovi, mámě a malé Šinar.

Promiňte, že jsem zhřešila. Nezasloužím si dál žít. Miluju vás. Setkáme se v nebi. Skočím z okna.

Linkovaný papír rozměru A4 je podepsaný dívčiným jménem. Schwarzovi neuniklo, že namísto obou A v Tařině jméně jsou dvě srdíčka.

„Když jsme vám volali, mysleli jste si tedy, že Tara spí tady v posteli?“ ptá se Schwarz.

Matka si setře z tváře slzu. „Ano.“

„Nevšimli jste si, že by mohla být deprimovaná?“

„Nevím.“

„Nedocházela na psychiatrii?“

„Na psychiatrii? Jak to myslíte?“

Žena stále stojí ve dveřích, tři metry od něho. Schwarzovi to připadá poněkud zvláštní.

„Takže ne?“

„Ne… Proč by tam měla docházet?“

Schwarz neodpoví, ukáže na dopis na nočním stolku.

„Ne,“ zopakuje žena po chvíli tíživého ticha.

„Netušíte, co Tara myslela tím, že zhřešila?“

„Já… Nevím. Ne, nevím.“

„Opravdu ne?“ Žena zavrtí hlavou.

„Měla Tara kluka?“

Matka znovu zavrtí hlavou.

„Zná se s někým odtamtud? Myslím tam, kde jsme ji našli, v tom šedivém šestiposchoďovém domě.“

„Ne… Myslím, že ne. Nevím o tom.“

„Znala nějakého Olofa?“

Zdá se, že otázka matku zaskočila. „Kdo to je?“

„To zatím nevíme. Tara si s ním esemeskovala před…“ Schwarz se podívá na hodiny, které se blíží ke čtvrté, „… před skoro přesně šesti hodinami. Krátce po desáté.“

„To byla doma,“ říká máma. „Dívali jsme se v televizi na zprávy.“ Oči se jí opět zalesknou, zakryje si ústa dlaní.

„A potom šla ven?“

Matka se kousne do rtu, po tváři jí steče slza a zastaví se v koutku úst. „Ne, nešla… Šla si lehnout.“

„Dobrá.“

Asistent Jimmy Schwarz se rozmýšlí, jestli se má zeptat, co mohla mít Tara na mysli, když se Olofa ptala na Pána loutek, ale nakonec si to rozmyslí.

Zeptá se na to později.

Zatím toho moc neví, nejdřív se musí spojit s Kevinem a probrat to s ním. Nebo s Lassem Mikkelsenem, Kevinovým šéfem ze státní kriminálky.

„Měla Tara notebook, iPad nebo něco takového?“ zeptá se pak. Matka opět zavrtí hlavou. „Na takové věci nemáme peníze,“ špitne. Potom otočí hlavu k předsíni a na někoho kývne.

Do pokoje vchází Tařin otec, je stále v pyžamu. „To už by snad stačilo,“ říká. Podívá se na Schwarze a pak na svou manželku. „Šinar nás potřebuje.“

„Jistě,“ přitvrdí Schwarz. „Za půl hodiny přijde duchovní.“

Muž přikývne. Zdá se, že je mu nejméně o dvacet víc než jeho ženě, ale možná se na něm jen podepsal smutek. Ve studeném světle v předsíni hrají jeho kruhy pod očima domodra.

Když Schwarz vychází z domu, vytáhne mobil a zavolá Ivu Andrićovi.

„Zdravím,“ ohlásí se soudní lékař. „Zrovna jsem ti chtěl volat.“

„Přenecháme tu holku Hurtigovi?“ ptá se Schwarz.

Hurtig je komisař a vede hned několik vyšetřování případů sebevražd z poslední doby. V policejní budově se o tom dost mluví.

„Ne,“ odpoví Andrić. „Jsou k tomu dva důvody. První je vidět přímo na tom místě.“

Lékař se odmlčí a Schwarz marně čeká, co řekne dál.

„Co je tam vidět na první pohled?“ zeptá se, jakmile si uvědomí, že Andrić trpí jistou rozvláčností.

„Všichni ti mladí, jejichž smrt Hurtig vyšetřuje, poslouchali ve chvíli, kdy se zabili, muziku,“ vysvětluje Andrić. „Z kazety ve walkmanu. Pokud se dá v souvislosti se sebevraždami mluvit o modu operandi, pak je to právě tohle. Tara do něj nezapadá.“

„Rozumím. Sebevraždu tedy můžeme vyloučit?“

„Ano, hlavně s ohledem na ten druhý důvod.“

Další Andrićův zlozvyk: nejdůležitější informaci si vždycky nechává až na konec.

Lékař se zhluboka nadechne. „Jestli ta holka spáchala sebevraždu, důvod byl jiný,“ řekne. „Vypadá to, že žila pod velkým tlakem. Svědčí o tom materiály, které objevili technici v jejím mobilu.“

„Co tím myslíš?“

„Až to uvidíš, pochopíš,“ odpoví Andrić tajemně.

zatápějí tam dětmi
Tanto

Táta vždycky říkal, že jojo nemá začátek ani konec. Je jako hodiny. Otáčí se a otáčí… Jako čas. Nemá začátek ani konec. Je věčné.

Některé věci se dědí, pomyslí si Kevin, namotá na jojo šňůrku a položí je zpátky na stůl. Běžící film mu začíná vadit, něco ho irituje. Snad ta krásná hudba. Najednou mu všechno připadá falešné, a proto film vypne.

Jsou čtyři ráno, pohřeb se koná za několik hodin. Den a půl bez spánku. Kevin se natáhne na pohovku a přikryje se dekou.

Únava v něm probouzí pocit chladu.

V mezeře mezi prkny lezou brouci a mravenci. Některá místa verandy zachvátila plíseň, v kůlně je nepořádek. Táta by to tak nenechal, pomyslí si. Zklamal bych ho. O chatu se staral stejně dobře jako o všechno ostatní – s vytrvalou důkladností. Až na svou smrt. Jeho stav se začal zhoršovat loni v létě. Když řídil, stěžoval si, že špatně vidí na cestu. Vyšetření ale ukázalo, že jde jen o méně závažné zhoršení zraku. Krátce nato začal mít problémy s rovnováhou. Říkal, že má pocit, jako by mu nohy začaly samy od sebe tancovat.

Kevin uslyší slabý svist. Je to vítr, který se zvedá dole v zálivu a proniká do chaty škvírami ve stěnách a podlaze. Pod deku se vplíží vlhký chlad.

Afázie. U snídaně se občas stalo, že táta chtěl, aby mu podali krabicové mléko, ale nazval je „kryt karburátoru“. Věděl, co chce, ale z úst mu vyšlo něco jiného. Nezbylo než si to nějak přeložit. Pokud člověk věděl, že „helma“ pro něj znamená televizi a „pohotovost“ zpravodajství, pak docela dobře rozuměl, co znamená, když pronesl „chci se podívat na pohotovost v helmě“.

Pak se u něj objevily křeče a třas.

Kevinovi rodiče, kteří vždycky spali na manželské posteli, byli vinou tátových křečí nuceni spát odděleně. Otcova mluva se stále víc podobala žvatlání opilců, až nakonec zcela přestal chápat obsah slov. Vyvrcholilo to v zimě, kdy se posadil na schody před vchodem do domu a jedl máslo lžící rovnou z krabičky.

Během jeho nemoci se zhoršil i mámin stav – jako by ji nakazil. Po měsících rozhovorů nacházejících se mimo realitu a příhod kombinovaných se stále se zhoršujícím sluchem se z ní stal jiný, od reality odtržený člověk.

Přibližně v době, kdy byl táta umístěn do domu s pečovatelskou službou v Kallhallu, se pro mámu uvolnilo místo v zařízení pro pacienty s demencí ve Farstě. Dva lidé, kteří spolu padesát let sdíleli jedno lože, spali nyní v postelích vzdálených od sebe více než čtyřicet kilometrů. Takhle vypadá péče o staré lidi, pokud mají smůlu. Táta umřel ve spánku v domově. Jeho zaměstnanci zjistili, co se stalo, už nad ránem, ale Kevinovi zavolali až dopoledne. „Došlo k tomu v noci. Víte, my příbuzné zbytečně neobtěžujeme, taková jsou naše pravidla,“ sdělila mu mladá sestra, když se jí zeptal, proč mu nezavolali hned.

Zbytečně neobtěžují?

Je smrt něco tak běžného, že ji tenhle personál zredukuje na cosi rušivého? Jak je to možné?

Kevin zavře oči a začne si představovat. Vidí pohřeb na Lesním hřbitově a spoustu lidí, s nimiž se nechce setkat.

S výjimkou jednoho člověka.

Mezi starými muži a ženami s vlasy různých odstínů šedi vidí rusovlasou Veru. Je to někdejší tátova kolegyně z policejního sboru. Jen ona bude Kevinovi útěchou. Tou by nemohla být ani jeho máma, ale ta stejně nepřijede, protože jí to nedovolí onemocnění.

Přijet by měl i jeho starší bratr. Žije v cizině a je to blbec. Není jasné, čím se právě živí.

Vera se Kevina zeptá, jak mu to jde v práci. Jestli si na nové pozici polepšil. On jí odpoví, že je to mnohem lepší, ale zároveň horší, protože se teď musí dívat na všechna ta svinstva z větší blízkosti.

V souvislosti s nástupem do nové funkce ho vyslali na studijní pobyt do Nového Dillí. Nadřízeným na policejním prezidiu to připadalo jako dobrý nápad, hodit ho rovnou do vody, aby si udělal představu, co ho čeká. Dva týdny zažíval peklo na GB Road a viděl věci, o nichž by nedokázal s nikým mluvit.

Věci, které pošramotily jeho psychiku.

Způsobily, že de facto každou noc mívá noční můry.

Prezidium ho poslalo k policejnímu psychologovi. Ten se ale po prvním sezení tohoto úkolu vzdal. Kevin se pak léčil sám alkoholem a čas od času i marihuanou.

Nic nezabíralo.

Pokud někdo navštívil bordely na GB Road, může si za své problémy sám.

Na GB Road se člověk dostane nejblíže k peklu. Děti jím tam doslova nechávají procházet.

Ano, oni tam jimi zatápějí.

Kevin tam viděl i děti, jimž se ještě nezhojil pupík.

Veře řekne, že pátrají po dvou dívkách, které by chtěl vyslechnout – jedná se o grooming a o dětskou pornografii. Pokud se ty dvě podaří najít, je tu šance, že jistý člověk bude moct být obviněn ze znásilňování dětí.

V pracovním notebooku, který právě leží v brašně pod pohovkou, má deset fotografií a zprávu od šéfa státní kriminálky.

Otevře oči, stejně nemůže spát, a natáhne se po brašně.

Jedná se o detaily tváří dvou dívek, kterým je nějakých patnáct, šestnáct. Jedna je černá, má úzký obličej a dlouhé šedé vlasy, zřejmě paruku. Druhá je blondýna, lehce při těle. Jsou to zvětšeniny, detaily z pornofilmu. Nejsou na nich vidět žádná těla, jen portréty dívek. Podívá se do zprávy. Obsahuje souhrn právě probíhajícího vyšetřování, v němž jde v podstatě o jedno: najít obě dívky. Vyplývá z něj, že policisti zatím mají jednou stopu: dívky se ve videích jmenují Nova Horny a Blackie Lawless.

doufá, že má šťastný život
Šedá melancholie

V noci, kdy Tara zemřela, neměl Sven-Olof Pontén klidný spánek. Zdály se mu nepěkné sny o dětství v Jämtlandu. Spánek mu jindy milé obrázky z Vitvattnetu zdeformoval do hrůzyplných výjevů. Jeho první lov – to mu bylo pět a směl tátu a ostatní lovce doprovázet, když se vypravili na losa – byl pro něj ve dne hezkou vzpomínkou vonící lesem a horkou čokoládou, v noci ale viděl borůvčí a v něm vyvržené zvířecí vnitřnosti, z nichž v chladném podzimním vzduchu stoupá horká pára. A mrtvé oči, které na něj los upírá.

Sven-Olof se probudil brzy. Když si oblékal župan a odebral se do kuchyně uvařit si vajíčka, jeho žena stále spala hlubokým spánkem.

Myslel na Alici. Dům je bez ní tak prázdný. Co se pokazilo? Udělal přece, co mohl.

To ta zatracená sexualita!

Prasíla. Jeho dcera ji zdědila po něm, ovšem explodovala v ní ještě dřív než v něm.

Sven-Olof Pontén má vejce nejraději naměkko. Tři minuty ve vroucí vodě. Opatrně je loupe nad nádobou na odpadky. Opláchne je ve studené vodě a posadí se ke stolu.

Jmenovala se Saga a chodila do sedmé třídy. On do osmé. Přestože oba pocházeli z křesťansky založených rodin, nejdrsnější školní parta je tolerovala, i když jejich místo na žebříčku bylo až úplně vespod. V každém případě ale nepatřili mezi ty „mimo“.

Ty vyloučené. Jiné.

Smete ze stolu neexistující drobky chleba, na levou stranu postaví sklenici s vodou, doprostřed misku s vejci, doprava misku se solí. Nabere sůl ukazováčkem a palcem a vejce si posolí.

Když se ho jednou tehdy kdosi zeptal, do koho je zamilovaný, odpověděl, že do Sagy. Jeho sebevědomí mu nedovolovalo, aby snil o hlavní favoritce všech kluků. Později se dozvěděl, že Saga ho také miluje a že to prozradila ze stejných rozpačitých důvodů. Nemělo smysl si klást laťku příliš vysoko.

V prvním soustu je jen bílek. Chutná trochu jako rybí maso.

Sven-Olof ho zapije vodou.

Setkali se na večírku. Nejprve se chovali nesměle, ale pak spolu sdíleli lesk na rty, sliny i doteky částí těla, které pro ně pro oba byly dosud neznámou půdou. O pár dnů později jí zavolal a vysoukal ze sebe, že jestli si na něj ještě pamatuje, mohli by spolu třeba zajít do kina. Dívka nejprve mlčela, pak se rozesmála a vysvětlila mu, že nemluví se Sagou, ale její mladší sestrou.

Sven-Olof se při té vzpomínce usměje. Žloutek je chutnější než bílek. Připomíná trochu máslo.

Vybral film Pošťák vždycky zvoní dvakrát s Jessicou Langeovou a Jackem Nicholsonem. Začíná odvážnou a dlouhou erotickou scénou na stole. Oba seděli jako přibití a on se hrozně styděl. Při závěrečných titulcích zívl, protáhl se a jakoby náhodou ji jednou rukou vzal kolem ramen. Bylo načase. Světla v sále se rozsvítila, kouzlo zmizelo a on se zachumlal do své parky, aby tak zakryl začínající erekci.

Domů se vrátili autobusem a vinou několika nedorozumění se to už nikdy nezopakovalo.

Sven-Olof Pontén si otře ústa ubrouskem, žloutek na něm zanechá proužek. Zmačká ho.

Vzpomíná na Sagu.

Na to, co spolu dělali na zmíněném večírku. Na záchodech. Jeho tělo se pod županem probouzí. Rozváže si pásek a odhrne froté látku. Vidí tam Sažin obličej. Bylo jí třináct nebo čtrnáct, jemu o rok víc.

Políbila mu ho jen jednou, Byl to rychlý polibek na kůži, ona pak zrudla, zvedla se a raději ho políbila na ústa. Přitiskla se k němu celým tělem.

O několik let později se setkali v restauraci. Vzpomínali na společnou návštěvu kina a pak jim došlo, že o něčem pomlčeli. Nemluvili o tom, co se dělo na záchodě. Sven-Olof si byl přesto jistý, že Saga si na to pamatuje stejně jako on. Viděl jí to na očích.

Potom šli společně domů, ovšem zastavilo je auto s několika mladíky, kterým se nelíbil jeho vzhled. Skončil na pohotovosti a – pokud si dobře vzpomíná – Saga se vrátila domů taxíkem.

Co se s ní stalo pak, neví. Doufá, že má šťastný život.

Sven-Olof si znovu zapne župan, dojí zbytek vejce a napije se vody. Než vejde do koupelny, aby se oholil a vyčistil si zuby, erekce ustane.

Zapne elektrický kartáček a doufá, že jím neprobudí Åsu. Rád by se ještě na chvíli nerušeně zasnil.

Měl Sagu. Ale jakou první sexuální zkušenost měla Alice? Nemá tušení.

O takových věcech si podle všeho povídají v domově ve Skutskäru. Jeho dcera tam sedí a diskutuje s cizími lidmi o sexu. S tím jejich ředitelem, s tím Martinssonem. Milý, přehnaně zdvořilý, zženštilý Love Martinsson poslouchá to, s čím by se Alice měla správně svěřit jemu, svému otci.

Protože on ji miluje nade vše.

Vyplivne pastu, vykloktá si ústní vodou a otevře skříňku. Strojek se žiletkou, štětka, pěna a voda po holení.

A s čím se Alice svěřuje těm dvěma nánám, Nově a Mercy? Když s ní mluvil posledně, básnila o nich. Mercy pochází z Nigérie a je silná a fascinující. A Nova je zase moc krásná.

Co to má Alice za vzory?! pohorší se, když štětkou rozmíchává pěnu na holení.

Viděl jejich inzerát na síti. Prosím, zavolej Nově a Mercy Hot Chocolate – 18. Uvažoval dokonce, že jim odpoví. Jsou to jen kurvy a feťačky, nic víc.

V létě následujícím po zážitku se Sagou se začal bouřit proti své rodině a církvi. V jeho partě bylo čtyři, pět, šest chlapců. Kontaktní lepidlo, igelitový pytlík a skryté místo pod mostem.

Byla to jeho jediná zkušenost, která aspoň vzdáleně připomínala fetování. Lepidlo stačilo k tomu, aby našel sám sebe.

Zažil, jak se sny mění v opojení, které sice trvá jen několik minut, ale člověk má pocit, že je to několik dnů. Způsob mluvy a přísloví začnou dávat smysl, déjà vu se stane součástí těla. Jenže ono je tím poznamenané. I psychika.

Čichat lepidlo a válet se v bahně pod mostem, pomyslí si Sven-Olof a začne se holit. Když je člověku šestnáct, vydrží to jedno léto. Ve dvanácti možná dvě.

Sven-Olof se pečlivě holí a voda po holení ho přenese o třicet let zpátky, k mostu v Jämtlandu. Voní totiž trochu jako lepidlo.

Odstřihne si několik chloupků v nosu, upraví si obočí a zadívá se na sebe do zrcadla. Ano, má pár kilo navíc, ale nevypadá špatně. Když se Tara dozvěděla, jak je starý, řekla, že by mu pětačtyřicet nehádala.

Tara se také vzbouřila proti víře. On se k ní v dospělosti vrátil.

Pověsí župan na věšák, vejde do sprchy a pustí vodu.

Strávil s ní v autě půl hodiny. Jasně před sebou vidí její tvář. Mezírku mezi předními zuby, pihu krásy na horním rtu. Je jako Madonna ze Středního východu. Zesílí proud vody, aby ho manželka neslyšela.

Jeho myšlenky jsou stejně nestoudné jako to, co právě dělá. Být muž, to bolí.

prosím, zavolej Nově
Backpage/Sweden/Stockholm/Adult/Escort Service

Poté co Nova zalhala o svém skutečném věku, sepsala ceník a každý řádek opatřila rudým srdíčkem. Rozmezí: třicet minut za čtrnáct set švédských korun, celá noc s plným servisem za deset tisíc. Přijímám pouze hotovost nebo platbu předem na účet.

Pak to zkopírovala a vložila. Napsala, že je velmi diskrétní. A že se ničemu nebrání.

A že schůzka s ní je nezapomenutelná.

Prosím, zavolej Nově.

Věk: 18

Místo: Stockholm

Mercy Hot Chocolate – 18
Backpage/Sweden/Stockholm/Adult/Escort Service

Mercy seděla v kavárně a natáčela záda tak, aby nikdo neviděl na displej jejího mobilu. Zdravím, pánové! napsala. Jsem nažhavená černoška, která vás dokáže přivést do extáze.

Na stěně nad ní visela černá tabule.

Text bílou křídou hlásal, že páj z denní nabídky stojí 89 korun a že obsahuje cuketu, batáty, balkánský sýr a pražené ořechy.

Polévka je o deset korun levnější. Je to hustá rajská s čočkou, podávaná s česnekovou pastou a petrželkou.

Budu čekat na vaše zavolání. Žádná skrytá čísla prosím!

Mercy Hot Chocolate – 18.

Věk: 18

Místo: Stockholm

příliš poničené na hovory o banalitách
Kotel

Kancelář je obyčejná, má jen devět metrů čtverečních, je v ní béžové lino, několik polic z IKEA a psací stůl, který zdědili po školní družině, co tu sídlila před nimi. Stejně obyčejná je i samotná budova – přízemní dům ze žlutých cihel postavený v sedmdesátých letech. Nejprve tu byla školka, pak první stupeň základní školy a družina, poté ji zakoupila soukromá firma poskytující pečovatelské služby a posledním stupněm této evoluce je speciální zařízení pro sexuálně zneužívané dívky. Na prosklených dveřích kanceláře je nalepený plastový proužek, na němž je strojkem vytlačeno: LOVE MARTINSSON, ŘEDITEL.

Love Martinsson se opře a podívá se ven jediným oknem své kanceláře. Ve výhledu mu brání pravidelná řada borovic. Kdesi za nimi stojí celulózka, která vesničku živí. Když se Love před pár měsíci ucházel v tomto zařízení o místo, o Skutskäru nikdy neslyšel. Situace domova byla neradostná: bývalý ředitel ho přivedl na pokraj krachu, nic nefungovalo, ani terapie, ani hospodaření. Uspokojivá nebyla ani péče o tuto nemovitost.

Loveho ovšem nabídka zaujala. Dva terapeuti na plný úvazek a hrstka psychologů na částečný.

Love si dokáže poradit s problémy.

V době, kdy se o práci ucházel, ho neodradila ani vidina dojíždění, naopak, bral to spíš jako plus. Rád řídí, a navíc mívá za volantem nejlepší nápady. Necelá hodinka meditativní dálnice z Uppsaly k exitu u Dragon Gate a poté čtvrthodina jízdy skrze lesy po staré E4.

Myšlenky se mu vždycky ráno uspořádaly a večer se rozptýlily. Skutskär mu při první návštěvě připomínal bezejmenný zapadákov na americkém Středozápadě s benzinkami, autodílnami, uzavřenými restauracemi a domy, které vypadají jako řada krabic postavených podél silnice. Tento pohled sice po několika týdnech poopravil, ale prvotního dojmu neutěšeného místa se nezbavil. Nevlídná kancelář v nevlídné budově mezi dalšími podobně nevlídnými domy na planině v zapomenutém koutu země. Těžko by se hledaly vhodnější podmínky, v nichž se má člověk soustředit na to podstatné.

Klientky domova, sedm dívek mezi čtrnácti a sedmnácti lety, říkaly tomuto zařízení Kotel, a došlo to tak daleko, že tento název odkazující k peklu a čarodějnicím přejali i místní obyvatelé.

Několik týdnů před Loveho nástupem z něj uprostřed noci utekla Freja Lindholmová. Už se nikdy znovu neobjevila, ale soudě podle jejích aktivit na síti se vrátila ke svému životu na ulici. Její zmizení významně přispělo k neklidné atmosféře, která nyní v domově panuje.

Za oknem právě projde několik dívek. Choulí se v bundách, které jsou jim velké, podávají si cigaretu a jsou uzavřené do sebe. Love netuší, co čem rozmlouvají, ale doufá, že jsou to běžné, každodenní věci.

Současně o tom ale zapochybuje.

Dívky – stejně jako on – jsou na to, aby se bavily o banalitách, příliš poničené.

Love zapne počítač a prolétne své poznámky. Většina z nich se týká Novy a Mercy.

Jsou jako poraněná zvířata, která jsou nestále připravená na obranu, pomyslí si. Vrátit úder.

Ačkoli se dívky znají sotva rok, vytvořilo se mezi nimi velmi silné pouto. U dospívajících dívek to není nic neobvyklého, ovšem v tomto případě určité signály naznačují, že by mohlo jít o vztah nezdravý. Obě jako by nabourávaly každodenní rytmus – pokud se o něčem takovém dá mluvit – a ostatní dívky z nich mají strach.

Love se podívá na hodiny, vezme si poznámkový blok a zamíří k místnosti, v níž se konají terapie. Do začátku další zbývají dvě minuty. Slyší, že některé dívky už přišly. Hlasitý hovor, smích. Ví, že jakmile vejde, ztichnou. To dost názorně ukazuje jeho problém ohledně terapií: neví, jak překročit pomyslný první práh, jak si získat plnou důvěru dívek. Má to jeden prostý a současně politováníhodný důvod.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům panenek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.