Bílý Afričan

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Daniel Valchovník

Bílý Afričan – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

„Cestování není nikdy otázkou peněz, nýbrž odvahy.“

— Paulo Coelho

Prolog

Bylo mi osm, když jsem podnikl první zahraniční cestu. Tenkrát ještě do bývalé Jugoslávie. Od svých patnácti do osmnácti let jsem s kamarády pravidelně každý rok procestoval na kole Evropu. A v devatenácti jsem se vydal během studií úplně sám na tříměsíční cestu po Střední Americe.

O tři roky později, tedy v mých dvaadvaceti letech, mi nabídka pracovní cesty do Mosambiku mění celý život. Ze stereotypního způsobu života se na horké africké půdě stává dechberoucí dobrodružství, kdy je každý den jiný a každý ve mně zanechává mimořádné zážitky.

V mosambickém městě Chimoio jsem od guvernéra provincie obdržel první hektar půdy s podmínkou, že na své kuřecí farmě budu zaměstnávat místní obyvatele. A tak jsem začal podnikat v Africe. O pár týdnů později jsem měl jak stálé zaměstnance, tak i desítky brigádníků, kteří mi pomáhali se zpracováváním kuřat. Začínalo se dařit a já se odrážel vzhůru. Tehdy jsem se naivně domníval, že tento stav bude trvat navždy.

Zůstal jsem tam tři roky. Za pomoci místních lidí se mi podařilo vybudovat kuřecí farmu, kterou nezničily ani deště, ani malárie, ani vystřízlivění a pochopení reality obchodního vztahu s lokálním partnerem.

Nakonec jsem byl nucen odstěhovat se za přítelkyní do sousedního Zimbabwe. V této zemi se bohužel téhož roku odehrála další vlna politického převratu a já jsem Zimbabwe a Afriku natrvalo opustil.

Vrátil jsem se domů. Očekával jsem, že mi tato změna přinese větší klid, ale opět se děly neuvěřitelné věci. Dnes už vím, že se v životě může stát naprosto cokoli a nic není nemožné. Vždy jsem toužil být hlavně v cestování o krok napřed, studovat a pracovat v zahraničí, žít s cizinkou a poznávat svět. Vše se mi splnilo. Když jsem se do něčeho pustil, tak vždycky pořádně… Ale někdy si říkám: Za jakou cenu?!

Doma mě vyzvedává Mercedes Benz E-Class. Můj osobní řidič ochotně vystupuje, aby mi otevřel zadní dveře. Odjíždíme na Letiště Václava Havla. Ještě před Terminálem 1 odbočíme doprava, kde je k dispozici soukromé odbavení cestujících – VIP Club Continental. Nemusím se tam vůbec o nic starat, zavazadla i cestovní pas přebírá agent a sympatická slečna mě vede rovnou do jednoho ze salonků. Mám ho celý pouze pro sebe.

Z Prahy do japonského Tokia poletím první třídou v Airbusu A380, největším dopravním letadle světa. Cesta se společností Emirates s přestupem v Dubaji bude trvat necelých osmnáct hodin.

K dispozici mám velký výběr nápojů včetně jídla. Jakmile je odbavení vyřízené, slečna mi do salonku přinese můj pas a vyzve mě, abych ji následoval. Beru si pouze své příruční zavazadlo, projdu detekčním rámem a bezpečnostní kontrolou. Vše v pořádku. U východu na mě čeká auto s řidičem, který mě odveze přímo k letadlu. Nastupuji jako poslední cestující.

Konečně jsem na palubě. Posádka mě vřele vítá a oslovuje jménem. Mám rezervaci jedné z exkluzivních kabinek – Private Suite 2K. Ladnou chůzí ke mně přichází pohledná keňská letuška Wilter a podává mi skleničku výběrového šampaňského Dom Perignon 2009. Kapitán hlásí povolení ke startu. Vzlétám vstříc dalšímu dobrodružství, plný nejistoty, co mě vlastně čeká.

Z Prahy do Dubaje sedím v kabině pro čtrnáct cestujících úplně sám. Další skvělý okamžik. Mám tady stejně prostoru jako šestasedmdesát cestujících, kteří sedí v ekonomické třídě pode mnou. K dispozici jsou sedadla široká téměř osmdesát centimetrů a sklopitelná do vodorovné polohy. U každého místa je elektrická zásuvka, dva USB porty a extra velký stůl, na kterém se dá pohodlně pracovat.

Zanedlouho mi spa manažerka nabízí možnost rezervace sprchových lázní přímo za letu. Upřesním s ní čas, potom zavírám dveře své suite a užívám si soukromí.

Spousta lidí by mi místo v první třídě záviděla. To ale jenom proto, že netuší, čím vším jsem si musel projít, abych tu dnes mohl sedět a vychutnávat si každou vteřinu.

Další letuška, Nicole z Francie, přichází s jídelním a nápojovým lístkem. Neomezená konzumace prémiových nápojů během celého letu je samozřejmostí. Nabídka à la carte je velmi široká: sedm druhů předkrmů, pět druhů hlavního jídla, tři různé sladké dezerty a navíc degustace pěti značek výborných sýrů ze Španělska, Nizozemska, Francie, Německa a Anglie. Na řadu přichází předkrmy. Íránský kaviár, kousky konfitované kachny a tygří krevety. Vše je servírováno na porcelánu značky Royal Doulton s designovými příbory od britského návrháře Roberta Welche. Připojuji se na wifi, abych tyto gurmánské zážitky sdílel se svými blízkými.

Posuvné dveře mi zajišťují naprosté soukromí, takže se můžu uvolnit a tak nějak ztratit ve vlastním světě. Nabídka nápojů už snad ani nemůže být pestřejší. Najdu v ní i dva druhy jednoho z nejdražších koňaků: Hennessy Paradise a Hennessy Paradise Imperial. Ve vzduchu je nabízí pouze společnost Emirates.

Degustovat můžu i exkluzivní vína. Na výběr mám z neuvěřitelných čtrnácti položek – bílá, červená i dezertní vína převážně z Francie, po jednom z Itálie a Španělska. Nejexkluzivnější kousek je červené z oblasti Bordeaux-Chateau Mouton Rothschild 2001, stojí téměř třináct tisíc korun. Další ročníky této značky pořídíte za cenu často i desítek tisíc korun za jedinou lahev.

Konečně jsem se dostal k dezertům. To už jsme přibližně tři hodiny ve vzduchu, zhruba v polovině cesty mezi Prahou a Dubají. Po nich přicházejí na řadu ještě sýry, k nimž si dopřávám portské víno o dost starší než já sám – je z roku 1963.

Během večeře sleduji nejnovější filmy. Na pětapadesátipalcové LCD obrazovce s prostorovým zvukem postupně běží pozoruhodné snímky Adrift a Loving Pablo a já mám pocit, jako kdybych byl doma v obýváku.

Odcházím na bar do přední části letadla. Také ten mám při tomto letu celý jen pro sebe. Nadšeně ochutnávám výborný Tesseron Cognac Lot 29 XO a potom si nechávám od sympatického barmana namíchat drink s názvem Kir Royal, tedy šampaňské s černorybízovým likérem Crème de Cassis.

Zatímco jsem si u baru vychutnával kvalitní alkohol, letuška mi v kabině připravila postel. Peřina a polštář jsou stejně jako pyžamo součástí výbavy mé Private Suite. Před spaním si dávám dvakrát po sobě pětiminutovou sprchu. Ve výšce dvanáct kilometrů nad zemí je to zážitek!

Po příjemné sprše si oblékám noční úbor, který prostřednictvím mikrokapslí hydratuje pokožku, nadměrně vysušovanou během letu. Látka postupně uvolňuje výtažky z mořských řas bohatých na živiny a mimo jiné tím podporuje krevní oběh. K pyžamu patří rovněž pantofle ve stejném stylu a maska na oči. Přikrývám se dekou z umělé ovčí kožešiny a po naprostém obžerství se snažím na chvíli usnout.

Život je úžasný, když ho umíte žít.

Přistávám v Dubaji. Přesouvám se do luxusního salonku Emirates First Class Lounge, kde si dopřeji úžasnou masáž. Při každém dalším dotyku vnímám takové uvolnění, jako by snad mé tělo ztrácelo svou hmotnost. Salonky první třídy nabízí veškerý servis, který si jen můžete přát – kromě masáže také výběr jídla z různých mezinárodních restaurací, koupelny s nabídkou pedikúry, kadeřníka a mnoho dalšího. Skoro vše v ceně letenky.

Po krátkém odpočinku nastupuji samostatným vchodem pro cestující obchodní a první třídy do dalšího Airbusu A380. Čeká mě více než devítihodinový let do Tokia.

S plným žaludkem nejprve odmítám další jídlo, které opět sestává z několika chodů. Jenže nabídka je až příliš lákavá, takže nakonec neodolám a na mém stole opět přistane kaviár. K němu stylově popíjím polskou vodku Belvedere a večeři nakonec završuji skleničkou Dom Perignon P2 2000.

Slavnostně se napiju a s klidem v duši pohlédnu z okna.

Z pracovního kufříku vytahuji počítač, který mi slouží také jako fotoalbum. Zaplavuje mě vzrušení. Nahlédnu do cestovatelské složky, kde mám tisíce fotografií ze svých dobrodružných cest. Afrika byla pouze jednou z nich. Nespočet zážitků, peripetií i výher.

Teď. Teď je ten pravý čas vzpomínat a projít si to všechno ještě jednou…

Kapitola 1

Jak jsem začal poznávat svět

Už jako malého kluka mě lákaly exotické dálky a vše, co bylo spojené s poznáváním jiných končin naší modré planety. Jenže v té době si luxus cestování na Západ mohlo dovolit jen pár vyvolených komunistů a my jsme v rodině nikoho takového neměli. Snad právě proto a o to víc jsem toužil skutečně cestovat a poznávat neznámé.

Ve svých šesti letech jsem znal nazpaměť většinu vlajek světa, hlavní města, některé státní hymny, a dokonce jsem podomácku vyráběl bankovky jednotlivých zemí pomocí pouhé tužky a papíru. Později jsem začal sbírat známky a na základní škole se naučil čtyři brazilské lambady v portugalštině. Tu nejznámější od skupiny Kaoma jsem zpíval na závěr atletického soustředění před celou třídou. Můj kamarád a bývalý spolužák Radek mi to připomíná dodnes a i po více než třiceti letech prosí při každé vhodné příležitosti, abych Lambadu zazpíval znovu.

Chtěl jsem být cestovatelem, novinářem nebo pilotem. A každé z těchto povolání mě v životě doprovází. Za cestovatele se považuji, články z cest píšu už třináct let a v dopravních letadlech se cítím jako doma.

Když jsem se poprvé podíval do zahraničí, psal se rok 1985. Na rodinnou dovolenou tehdy nebyly finance, a tak vyrazila pouze její mužská část. Se svým tátou jsem navštívil městečko Podgora v tehdejší Jugoslávii. Rodiče mi tím udělali obrovskou radost a nejspíš ani netušili, že ve mně právě zažehli celoživotní vášeň.

Před odjezdem jsem vůbec nespal. Těšil jsem se tak moc, že jsem několikrát zvracel. Jeli jsme autobusem přes Slovensko a Maďarsko, což nám z té dvoutýdenní dovolené sebralo asi čtyři dny.

Tenkrát se vydělávalo všelijak. Táta s sebou vezl froté ručníky, které v Jugoslávii jaksi nebyly. Za peníze vydělané jejich prodejem nakoupil koňak Cezar, kterého byl zase nedostatek u nás, a převezl ho přes hranice zpátky. Doma většinu lahví prodal a ty zbylé vypil s kamarády.

Vycestoval jsem na výjezdní doložku, kterou mám dodnes založenou ve svém cestovatelském archivu. Bylo to vlastně povolení k vycestování. Všichni občané tehdejší Československé socialistické republiky museli před cestou do zahraničí požádat o její udělení (a zdaleka ne všichni ji dostali).

Jak vidíte, můj táta byl podnikavý, a hlavně společenský. I když předtím nikdy do zahraničí necestoval, uměl dobře anglicky a francouzsky. Na závěr naší čtrnáctidenní dovolené nám dokonce vyjednal emigraci na Západ. Znělo to jako sci-fi.

V Jugoslávii se totiž seznámil s Anthonym, který tam připlul z Nového Zélandu na vlastní obrovské jachtě. U skleničky vína mu anglicky popisoval svůj studentský příběh a střípky z běžného života v ČSSR. Jak to tam funguje, nebo spíše nefunguje.

„Jako student čtvrtého ročníku gymnázia jsem si nechal zahrát v rádiu Svobodná Evropa písničku od kytaristy Carlose Santany. Víš, tohle rádio je u nás zakázané. Potom jsem se pochlubil jednomu spolužákovi a ten mě udal. Všichni učitelé a spolužáci se postavili proti mně. Odmaturoval jsem jen se štěstím a na vysokou mě komunisti nepustili,“ vyprávěl smutně a znechuceně. „Je to hrůza. Nemůžeme se svobodně vyjadřovat, projevit svůj politický názor ani cestovat.“

Anthony jen nevěřícně kroutil hlavou. Pak odhodlaně prohlásil: „Víš co, pomůžu ti.“ Plný emocí se obrátil i na mě a usmál se. „Zařídím, abyste oba začali žít nový a svobodný život.“

Zcestovalý a moudrý sedmdesátník Anthony to myslel vážně. Tátovi skutečně nabídl pomoc, a to i finanční. Pod jednou podmínkou. Znamenalo by to rovnou z Jugoslávie odplout jeho jachtou na Nový Zéland. Nevím, jak přesně měl náš přesun (samozřejmě bez potřebných dokumentů) probíhat. Od táty už se to bohužel nedozvím.

Stále si ale vzpomínám, jak se mě ten poslední večer před odjezdem zeptal:

„Co kdybychom se nevrátili domů? Ten starý pán, co jsem s ním každý den mluvil, se o nás postará.“

Jen jsem vyděšeně odvětil:

„Jak jako nevrátili? Co máma a ségra?!“

Ještě teď mě z té představy mrazí. Ve svých osmi bych opustil polovinu rodiny. V noci se mi dokonce zdály sny, že se prodírám ostnatými dráty a překračuji československou hranici. To se později doopravdy stalo, jen jsem se dráty prodíral v jiné zemi. Nakonec z emigrace sešlo. Těžko říci, jak by to dopadlo, kdyby se tehdy táta rozhodl jinak.

Pro mě bylo v tu chvíli nejdůležitější, že jsem mohl znovu obejmout mámu a dát pusu sestře. O třicet let později jsem se na Nový Zéland stejně podíval, když jsme se rozhodli strávit tam s přítelkyní dovolenou.

Čas šel dál, ale mé cestovatelské sny mě neopouštěly. Lákala mě vůně tajemných dálek a touha poznat druhou stranu horizontu, kam jsem nedohlédl. Není divu, že jsem u sebe většinu času nosil kapesní atlas světa a pečlivě schovával cokoli, co jsem si dovezl ze zahraničí.

Občas to zacházelo do opravdových bizarností – třeba když jsem si v šuplíku několik let škudlil dávno prošlé a na kámen ztvrdlé žvýkačky a bonbóny Lipo ze své první cesty. Líbilo se mi, že měly na obalech vyobrazené olympijské kruhy ze Sarajeva z roku 1984. Když mě pak naši konečně donutili je vyhodit, nesl jsem to těžce. Nechtěl jsem přijít o jediný jedlý suvenýr, který jsem si z dovolené v Jugoslávii přivezl. Táta mi tam koupil také značková trička Adidas v barvách československé vlajky, které jsem pak nosil skoro každý den. Byl jsem prostě „in“.

Na konci srpna 1989 se rodičům naskytla neuvěřitelná příležitost – v práci dostali možnost letět na dovolenou dopravním letadlem. Na tehdejší dobu to bylo ojedinělé. Místo bylo opět pouze pro dva a cena vysoká.

V každé jiné rodině by babičky pohlídaly děti a rodiče spolu odletěli. U nás to bylo jinak. Táta mi napsal omluvenku do školy a začátkem září jsme s mámou odletěli. Můj záměr stát se dobrodruhem a cestovatelem dostal nový impuls. Papírovou palubní vstupenku ze svého prvního letu mám dodnes. Pouze zpáteční, sedadlo 8C.

Citace z deníku, kam jsem si na této dovolené poctivě zapisoval den po dni:

Dne 23. 8. 1989

Odlet v 19:30 hod. z bratislavského letiště letadlem, které přiletělo z Moskvy, letadlo TU-134. Let byl příjemný, ale nad Jugoslávií nás zasáhla bouřka. Let probíhal rychlostí 830 km/h. Ve výšce 10 000 metrů při venkovní teplotě − 43 °C. Dubrovník, přistání ve 20:43 hod. (v letadle jsme dostali krásně zabalenou studenou večeři, limonádu, pivo a kávu).

Vzpomínám si na název nově postaveného hotelu, ve kterém jsme před třemi desítkami let bydleli. Plavi Horizont na Tivatské riviéře. Na tu dobu byl opravdu luxusní. Při brouzdání internetem jsem zjistil, že cestovní kanceláře ho mají i ve 21. století ještě stále v nabídce.

Já vím, že to dnes nikoho neohromí, ale v roce 1989 se jednalo o exkluzivní zájezd. Po revoluci, když jsem začal být v cestování samostatný, rodiče mé sestře všechno „vynahradili“. Jeli společně osmačtyřicet hodin autobusem do Řecka, kde pobyli týden a pak zase dva dny zpátky. No, co vám budu povídat. Nakonec jsem byl rád, že jsem s nimi tuhle vyčerpávající cestu nemusel podstupovat.

První let ve mně zanechal takové dojmy, že jsem toužil do letadla opět nastoupit. To se mi splnilo mnohokrát, ale pouze pár letů bylo tak mimořádných, že se mi vryly pod kůži. Mezi nimi nelze vynechat právě ten úplně první.

Byl jsem natěšený na moment, kdy vzlétneme, a také na jídlo a pití. Ale posadili nás až dozadu. Mámě jsem celou cestu vyčítal, proč zrovna my sedíme na tak špatných místech, když jsem si přál sedět v úplně první řadě.

Mělo to své výhody. V poslední řadě jsme dostali všechno jídlo dvakrát, několik porcí totiž zbylo. Pilot dopravního letadla se ze mě sice nestal, ale vyzkoušel jsem dvaašedesát leteckých společností a splnil si svůj dětský sen a seděl i ve vytoužené první řadě. V letadlech jsem zažil opravdu hodně věcí.

Dva měsíce po dovolené nastala sametová revoluce. Československo se otevíralo a přišly první příležitosti svobodně cestovat – konečně bez výjezdní doložky.

Ale ve čtrnácti letech jsem byl pořád školou povinný a bez peněz, takže jsem se nemohl jen tak vydat do světa. Rodinný výlet do Rakouska „na čumendu“ po otevření hranic nepočítám – to jsem za moc velké cestování nepovažoval, i když mi tehdy mohly vypadnout oči z důlků. Jenže to bych nebyl já, abych nepřišel na šikovný způsob, jak procestovat Evropu i bez chechtáků. Touha po poznání evropských zemí ve mně natolik vřela, že to jinak nešlo.

Spolužáci chodili v létě na koupaliště, balili holky a ochutnávali alkohol. Ale já s kamarády sjížděl Evropu na kole.

Naše první nesmělá cesta vedla přes Slovensko do Maďarska a Rakouska. Na další prázdniny jsme se pořádně připravili a vydali se na více než dvoutýdenní výpravu do zemí Beneluxu, Francie a Německa. Veškeré cesty jsem pečlivě plánoval a sám rozhodoval o trasách, kterými pojedeme. Denně jsme našlapali klidně sto třicet kilometrů s „plnou polní“. Bez mobilního telefonu, zato s mapou, věcmi na spaní a jídlem nakoupeným v Čechách, a to včetně chleba. Když začal plesnivět, jen jsme tu plíseň nožem ořezali a zbytek snědli. V některých dnech jsme najeli i přes sto padesát kilometrů. Kvůli velké zátěži jsme si pořídili horská kola, která sice měla vhodnější převody, ale na silnici se zrovna nehodila. Byla to makačka.

Rodiče jednoho z kamarádů měli s našimi cestami velký problém. Zašlo to až tak daleko, že mu další výpravu výslovně zakázali. Lukáš s námi přesto odjel, a aby mu odpustili, v Rakousku jim za pár šilinků koupil čtyři plastové tmavě zelené židle, které v Čechách stály mnohem více peněz. Poctivě je svázal k sobě a naložil na zadní nosič, kde se dělily o místo se spacákem a karimatkou. V ten moment vypadal spíše jako stěhovák než cyklista.

Vrcholem byl přejezd Švýcarských Alp do Itálie, Monaka a Francie, při kterém na silnicích často chybělo značení. Museli jsme se značným sebezapřením brázdit úseky, které se táhly i třicet kilometrů po německých, italských nebo švýcarských dálnicích. Naštěstí bez dálniční známky. Dokonce jsme se proháněli i tunely, kde to bylo nejen o nervy, ale často i o život. Hlavně hluk z projíždějících aut je nezapomenutelný. Helmy tehdy nebyly povinné ani na Západě. Nikdo z nás ji neměl a ani o ní nepřemýšlel.

Nikdy se nám nestalo, že by nás zastavila policie. Zato nás míjely spousty troubících řidičů. V Alpách jsme se z kopce předháněli a sázeli se, kdo bude mít na tachometru vyšší rychlost. A rekord? Jednasedmdesát kilometrů za hodinu, prostě úplný hazard.

V té době již existoval digitální tachometr. Na svůj první jsem si vydělal na brigádě na stavbě. Tachometr za dvanáct set korun děleno mzdou patnáct korun na hodinu. Za čtrnáct dnů jsem se mohl radovat.

Během cest jsme přespávali, kde se dalo. V lese, na pláži, ve skruži, na posedu, na něčí zahradě, v příkopu nebo třeba v podloubí na hlavním náměstí v Linzi, kde nás z promočených spacáků vytáhla policie. Spali jsme také přímo u rakouského letiště Schwechat. Přistávání a vzlety letadel mě už tehdy naprosto fascinovaly. Kluci byli na nervy, že se v tom nedá spát, ale já si to skutečně užíval. Jednou jsme také projížděli vesnicí v Itálii, jejíž název zněl podobně jako moje příjmení: Valchiavenna.

O vodu jsme vždy žádali místní. Prostě jsme přišli k náhodně vybranému domu, zazvonili na zvonek a čekali, až se otevřou dveře. Žádnou cizí řečí jsme ale ani jeden z nás nevládli, takže když nám lidé otevřeli, řekli jsme jen:

„Hello. Wasser, bitte.“

Buď nás poslali k šípku, nebo nám ochotně naplnili všechny lahve. Každý z nás měl dvě. Někdy nám to bylo trapné, ale neměli jsme na vybranou, protože jsme si s sebou nebrali v podstatě žádné peníze. A o kreditních kartách jsme si mohli nechat zdát. Lidé byli naštěstí většinou ochotní.

Evropou jsme celkem našlapali kolem pěti tisíc kilometrů. Když si na to dnes vzpomenu, říkám si, že jsem přece něco takového nemohl zažít. Jsou to zážitky, na které se nezapomíná, a při setkáních s kamarády se k nim pořád vracíme. Svým dětem ale nic podobného nedovolím. Dnes už to není tak jednoduché, přestože jsou k dispozici digitální navigace, mobilní telefony, povinné helmy a bezpečnější kola.

V šestnácti letech jsem absolvoval vytrvalostní dvanáctihodinový závod, během kterého jsem na kole urazil dvě stě čtyřicet sedm kilometrů, a navíc jsem byl nejmladším účastníkem. Chtěl jsem ale víc, a tak jsem se rozhodl stanovit svůj osobní vytrvalostní rekord ve čtyřiadvacetihodinovce.

Nakonec z toho bylo čtyři sta deset kilometrů, které jsem dokázal ujet na jeden zátah beze spánku z rodného města až ke své babičce na východní Slovensko. Zrovna probíhalo mistrovství světa ve fotbale, a tak se mi 12. července 1998 během hodinové pauzy v jedné ze slovenských hospůdek podařilo zhlédnout druhý poločas finálového utkání mezi Brazílií a Francií. Francie zvítězila tři nula a vyhrála celý šampionát. Já viděl jeden jediný gól v nastaveném čase. Pak jsem nasedl na kolo a přes noc pokračoval dál. Po příjezdu jsem se pozdravil s babičkou, s vypětím všech sil se dobelhal do postele a s přestávkami spal skoro dva dny. Zpátky jsem jel raději vlakem.

Cestování jsem bral zodpovědně, bez kapky alkoholu, s minimálním rozpočtem, ale s motivací vidět co nejvíce zajímavých míst.

Kamarádi si později našli holky, protože byli normální, a s cyklistickými výlety byl rázem konec. Samotnému se mi jezdit nechtělo a jiné podobné blázny jsem nenašel. Kolo jsem tehdy pověsil na hřebík, tedy přesněji řečeno na háček v šatně, a viselo tam přes dvacet let. Před necelým rokem jsem ho znovu oprášil. Vyměnil jsem pneumatiky, seřídil brzdy a přehazování, promazal olejem a teď na něm jezdím vesele dál. Byť už jen několikakilometrové úseky, a hlavně vzadu mám dětskou sedačku.

Evropa mi začala být malá. Cítil jsem, že je čas na exotiku a větší dobrodružství. Přesně takové, která jsem jako student hltal v knihách cestovatelů Miroslava Zikmunda a Jiřího Hanzelky.

S první cestou za oceán jsem přesto ještě nepočítal. Přišla jako blesk z čistého nebe.

Kapitola 2

První cesta za Velkou louži

V jednadvaceti jsem předčasně složil potřebné vysokoškolské zkoušky a vydal se na tříměsíční cestu po Střední Americe. Jako ještě mnohokrát později to začalo náhodou.

Stále jsem u sebe nosil svůj atlas světa a nebylo dne, kdy bych se do něj nepodíval. Každý týden to byl jiný sen, jiná země, jiný plán, jiná cesta. Prstem po mapě, ale s nadějí, že jednou to určitě vyjde.

Kamarád Tomáš měl kamaráda Vaška. Vašek byl nadšeným obdivovatelem Střední Ameriky, konkrétně Mexika a Guatemaly. Rok předtím už se do Mexika podíval, a to díky jeho známé, která studovala ve městě Pochutla. Já jsem aspoň znal nazpaměť mexickou hymnu a pobrukoval si známou píseň od mých oblíbených Tří sester: Mexiko, Mexiko, sombrero grande tequila. S Guatemalou to bylo horší, o té jsem věděl jen to, že existuje.

Tomáš nás nakonec propojil. Setkali jsme se všichni tři v jedné z prostějovských hospod. Na nic nečekal a šel přímo k věci.

„Tohle je Vašek, který byl v Mexiku. A tohle je Dan, který do Mexika chce,“ řekl jasně a stručně. Pak se vypařil a nechal nás o samotě.

Během Vaškova vyprávění o Mexiku padlo několik panáků tequily i půllitrů českého piva. Jeho povídání bylo velmi zajímavé, a tak hodiny ubíhaly nečekaně rychle. Domů jsem přicházel z poslední štace, sport-baru na Plumlovské ulici, kolem čtvrté hodiny ranní. Tou dobou už jsem byl pevně rozhodnutý odletět okamžitě do Mexika.

Během následujícího krutého dopoledne jsem si pomalu uvědomoval, že dnes můžu navštívit možná tak svého obvodního doktora.

Ukázalo se, že Vašek na další cestu prostě nemá peníze. Samotnému se mi letět nechtělo, takže jsem rozhodil sítě a pár kamarádů se opravdu nabídlo, že poletí se mnou. Ale byly to pouze silácké řeči. Když přišlo na lámání chleba, všichni to začali odkládat nebo rovnou vzdávat. Najednou neměli odvahu, čas a v neposlední řadě hrály velkou roli zase peníze. Ale já to nevzdal! Byl jsem připravený i na možnost, že poletím sám, a tak se nakonec stalo.

Vybral jsem si celoživotní úspory, které mi rodiče a prarodiče šetřili prvních osmnáct let mého života. Když jsem k tomu přidal všechno, co jsem si vydělal na brigádách, držel jsem v ruce sedmdesát tisíc korun.

V roce 1997 byla do všech zemí, které jsem měl v plánu navštívit, potřeba vstupní víza. Za týden po setkání s Vaškem jsem se tedy vydal vlakem do Prahy a ještě téhož dne jsem vyřídil na velvyslanectví své vůbec první vízum do Spojených států amerických a do Mexika. O mé cestě samozřejmě nikdo nevěděl, dokonce ani rodiče. Stál jsem v dlouhé frontě u amerického velvyslanectví a rozhodně mě ani ve snu nenapadlo, že o pět let později budu kolem té budovy chodit do zaměstnání.

Z Malostranského náměstí jsem se pěšky vydal na to Václavské, abych si v kanceláři nizozemské společnosti KLM koupil letenku. Nebyla zrovna levná. Cesta z Prahy do San Francisca s návratem z Guatemala City stála dvacet tři tisíc korun. Průměrný plat byl v té době přes deset tisíc korun.

Prohlížel jsem si ji stále dokola a nemohl uvěřit, že ji držím v ruce.

Večer jsem se vrátil domů jako hotový cestovatel. Měl jsem letenku a americké vízum ve svém prvním cestovním pase. Za týden mě cesta z Prostějova do Prahy čekala znovu, tentokrát kvůli vyzvednutí mexického víza.

Teprve potom jsem sebral odvahu. Počkal jsem si na pohodovou atmosféru, když rodiče seděli v kuchyni s odpolední kávou, vzal jsem si z ledničky minerálku a přisedl si k nim. Bavili se o práci a o tom, co bychom mohli podniknout o víkendu. Po chvíli jsem jim nejistým hlasem vstoupil do řeči.

„Mami, tati, chtěl bych vám něco říct.“

„Povídej,“ řekl táta, zatímco se mi díval přímo do očí. Tušil, že to bude nějaká perlička.

Svůj pohled jsem raději nasměroval do sklenice s minerálkou. Pár vteřin jsem mlčel a pak to ze mě konečně vypadlo.

„Chtěl bych vám říct, že za měsíc letím do Střední Ameriky.“

Rodiče byli zvyklí na ledacos. Už to, že jsem se v zimě bez oznámení vydal s kamarádem Mojmírem na šest dnů vlakem do Moskvy, bylo za hranou. Vlaky se tehdy stávaly terčem organizovaných zlodějských band.

Ale tohle byla fakt síla.

Oba si zpočátku mysleli, že si dělám legraci. Ale jakmile jsem ukázal víza a letenku, zvážněli.

„Dane, ty ses úplně zbláznil. Nikam nepojedeš, jen přes moji mrtvolu. Je to nebezpečné,“ podotkla máma znepokojeně.

Táta to nijak přísně nekomentoval, takže jsem viděl určitou naději, že situace není úplně ztracená.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bílý Afričan.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.