© Libor Dušek, 2020

© Vilém Heckel,1970, 2020

© foto: Jiří Bouda, Jiří Doubrava, Libor Dušek,

Tomáš Galásek, Radoslav Groh, Karolína Grohová,

Jiří Hladík, Marek Holeček, Petr Prachtel, René Scholze,

Petr Šochman, Lubomír Vejražka, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-784-8

Vilém Heckel v Hindúkuši, 1967, fotoarchiv Viléma Heckela

Jsou to osudy, náhody a takový je celý život. A přece jsem v těch horách rád a tím více se těším na Vás tam doma. Moc vzpomínám, každý den na Vás myslím.

Moc se na Vás všechny těší

Váš Vilda

Vilém Heckel, 21. 5. 1970

(v den dvaapadesátých narozenin, v závěru svého posledního dopisu rodině)

Předmluva

PERU 1970–2020

SETKÁNÍ TŘÍ GENERACÍ

První čtvrtstoletí 1970 –1995

Rok 1970 nás sice zastihl ještě na základní škole, ale již jsme vnímali ze zpráv v médiích, že se v Jižní Americe přihodilo velké neštěstí dotýkající se i Československa – zánik horolezecké expedice Peru 1970 pod nejvyšší horou Peru Huascaránem.

Poté jsme se seznamovali s velkými horami, jako jsou Tatry, Kavkaz, Alpy, Pamír a Himálaj.

Poznávali jsme se také s velkými československými horolezci a našimi vzory Jiřím Maškem, Oldou Kopalem, Bohoušem Svatošem, Radanem Kuchařem a dalšími. Též s Jirkou Bolechem a Gustavem Ginzelem, kteří se měli expedice Peru 70 zúčastnit, ale nakonec neodjeli. Významným bylo i setkání s italským cestovatelem a fotografem Cinem Ghigim, který nám poskytl fotografii našich horolezců pod Huascaránem pořízenou asi 22 hodin před katastrofou.

Šlo o poslední fotografii našich chlapů vůbec. Vše vyvrcholilo v roce 1993, kdy jsme spolu s Lubomírem Vejražkou započali práci na projektu Huascarán, jehož několik výsledků zde připomeneme:

1994

Expedice Huascarán, aklimatizační výstup na Pisco, výstup na Huascarán, kterého se účastnila i Eva Novotná, jejíž manžel pod touto horou před 24 lety zahynul.

1995

Výprava do Peru, jíž se zúčastnili zástupci rodin pozůstalých.

Vzpomínková mše u Památníku československých horolezců u jezera Llanganuco.

Dokončení čtyřdílného filmu „Vysoko v horách And“ – ve spolupráci s Českou televizí.

Vydání knihy „Huascarán, cesta končí, cesta začíná“, která je věnována především rodinám horolezců, jejich manželkám, dětem a sourozencům. Na ty se mnohdy zapomíná. Přitom ženy horolezců, ať jejich muži zahynuli v Peru či jinde, musely překonat nelehkou dobu „poté“.

Druhé čtvrtstoletí 1995–2020

Toto čtvrtstoletí se diametrálně liší od toho prvního. Až do roku 2001 nás ještě čekalo několik cest do Peru, vydání druhé knížky „Huascarán, život v údolí krásy a hrozby“, věnované indiánům žijícím ve stínu té krásné hory.

V průběhu tohoto čtvrtstoletí jsme se postupně loučili s našimi o generaci staršími kamarády, kteří nás hodně naučili a postupně odcházeli do „horolezeckého nebe“.

Každý rok na Štědrý den při mši ve Skaláku vzpomínáme na ty, s nimiž si už nikdy nesáhneme na skálu, nepojedeme spolu na běžkách, ani si nebudeme povídat a prohlížet fotky v chaloupce pod Hrubicí.

Naopak jsme se začali potkávat a seznamovat s mladší lezeckou generací, s horolezci narozenými většinou několik let po katastrofě v Peru, z nichž někteří předvádí na skalách i ve velehorách neskutečné výkony, obdivované celým lezeckým světem. Jedno z těchto skvělých setkání vedlo i k naší předmluvě k této knize : 11. dubna 2019 společná snídaně v ZANZIBARU v Praze, Jirka Hladík s Markem Holečkem (Márou). Jirka Máru seznamuje s plánem sportovních, kulturních i pietních akcí, které chystáme k 50. výročí Huascaránu, tedy na rok 2020. Jirka přitom Máru požádal, zda by mohl na červen 2020 zařadit do svého plánu vylezení některé z těžkých cest, které měli v plánu horolezci v sedmdesátém.

A jaké bylo překvapení, když se již v létě 2019 ozval Mára z Peru s tím, že se jim 9. 8. povedl parádní počin. S Radoslavem Grohem zdolali prvovýstupem 1 200 metrů vysokou východní stěnu štítu Huandoy Norte (6 360 m n. m.) v Peru v pohoří Bílé Kordillery.

Cestu nazvali BOYS 70.

V současné celosvětové koronavirové situaci, kdy se námi plánované akce v Peru přesouvají nebo ruší, zůstává výstup BOYS 70 velkým připomenutím smutného výročí.

Děkujeme, Máro a Radku!

Díky Márovi jsme se také potkali s Liborem Duškem, autorem knihy, kterou právě držíte v ruce. Tato kniha je ukázkou, jak vnímá současná generace události, které se staly před padesáti lety, a je dalším kamínkem do mozaiky jménem Huascarán.

Přejeme, ať se knížka čtenářům líbí a všichni, kdo někdy stanete v údolích či na vrcholech Bílých Kordiller, se v pořádku vrátíte domů.

Z celého srdce

Jiří Hladík a Lubomír Vejražka

Jiří Hladík a Lubomír Vejražka, duben 2020

Úvodem

Možná se divíte, proč vzniká další kniha o prokleté expedici, během níž následkem kataklyzmatického zemětřesení v peruánských velehorách zahynulo všech patnáct československých horolezců a nejméně 70 000 místních obyvatel. Vždyť už toho bylo za padesát let napsáno až až. Spousty článků a několik knih. Bývá však zvykem, že významné události své doby jsou popisovány či kriticky revidovány každou příští generací, někdy i častěji. Padesátileté výročí se nabízí nejen k tomuto, ale též k druhému vydání jediné ucelené fotografické publikace zachycující čs. expedici Peru 1970 obrazem. Vilém Heckel stihl před pádem všeničící laviny nafotit a odeslat do Čech snímky, které byly vydány v roce 1972 v souboru Poslední hora, který je součástí této knihy coby reprint včetně předmluvy novináře Gustava Vlka, přítele jednoho z nejvýznamnějších světových fotografů hor své doby Viléma Heckela. K padesátému výročí je to už v pořadí třetí, respektive čtvrtá, publikace zevrubněji pojednávající o československé expedici Peru 1970, potažmo o zemětřesení 31. 5. 1970 a jeho následcích. Je opět pojata trochu jinak, než ty předchozí. Jmenovitě jsou to: Cesta končí pod Huascaránem od Jan Suchla z roku 1972 i Huascarán, cesta končí, cesta začíná a Huascarán, život v údolí krásy a hrozby od Jiřího Hladíka a Lubomíra Vejražky, které vyšly v letech 1995 a 1999.

Není tedy jednoduché přispět k tak promrskanému a ohmatanému tématu s něčím zásadně novým, nicméně určité, doposud nepublikované střípky jsem ještě zachytil od pamětníků, z archivů a v dopisech členů expedice. Zmiňované zdroje jsou logicky prubířským kamenem a páteřní konstrukcí textu. Využívali je pochopitelně i autoři předchozích knih, ale z různých důvodů je nepoužili v plné šíři či znění. Před půl stoletím by leccos ani neprošlo cenzurou, před pětadvaceti lety autoři pojali látku jiným způsobem, který nebyl primárně chronologický a popisný, jako přístup Suchlův a můj. Soustředili se krom události samotné především na celkový dopad v její hloubce a šíři na příbuzné zahynulých a život peruánských indiánů, příslušníků etnické skupiny Kečua pod Bílými Kordillerami v Peru.

Postupoval jsem spíše jako historik-antropolog a reportér v jedné osobě. Současně jsem připravoval scénář tematického filmu BOYS 1970. S ambicí nastudovat maximum, a zároveň se vyvarovat myšlenkového pytláctví na straně jedné a „dojmologii“ na straně druhé, jsem sáhl po dobových článcích převážně z let 1969–1975, výjimečně i po těch novějších, které ale vesměs jen parafrázují a papouškují ty staré. Sešel jsem se s příbuznými a dalšími pamětníky, z nichž mi někteří poskytli dopisy svých blízkých psané v Peru, archivní fotografie a záznamy a především jejich vlastní úhel pohledu, prožitky i emoce spjaté s událostmi před padesáti lety. Zajímavé záležitosti jsem našel i v archivu Muzea Českého ráje v Turnově. Důležité listiny a dopisy by měly být též v archivu Ministerstva zahraničních věcí, ty jsou bohužel nepřístupné. Něco by snad mělo být i v Národním archivu, ve fondu ČSTV. Na základě žádosti mi však bylo odpovězeno, že fond je „neuspořádaný a je ve velmi špatném stavu. Hledání v něm je obvykle časově velmi náročné. Za normálních okolností se snažíme badatelům vycházet vstříc, ale to za současné situace bohužel nejde.“ Uvidíme, třeba se mi podaří tam při troše štěstí výhledově proniknout a možná tam i něco podstatného objevím a zhodnotím to při eventuálním druhém vydání knihy. Případně doposud neprobádané archivní materiály (jestliže ovšem nějaké v archivech vůbec jsou!) zanalyzují třeba za čtvrt či půl století další generace badatelů.

Výsledkem studia a sběru všech možných dostupných zdrojů budiž jakási koláž dobových reflexí propojená aktuálním pohledem pamětníků s odstupem půl století v režii horolezce etnologa-historika. Text však není přísně vědeckou analýzou, spíše se jedná o práci editora obsáhlejší reportáže, během níž dodávají materiál četní spolupracovníci. Někteří z nich informace už před půl stoletím zaznamenali v dopisech a článcích, jiní zpřítomňují padesát let staré vzpomínky. Tento přístup má, domnívám se, větší a především autentičtější vypovídající hodnotu, než kdybych veškeré nabyté informace z dobového tisku – případně později vydaných knih – a vzpomínky doposud žijících pamětníků interpretoval jen a pouze vlastními slovy. Ono by to ani dost dobře nešlo. Nejen v dopisech účastníků expedice můžeme číst řadu věcí mezi řádky. Prostřednictvím přímých citací půl století starých textů a vyjádření zachytíme ducha doby, který jistotně nejlépe ilustruje prožitek a autenticitu události.

Vše je prodchnuto pokud možno nehodnotícím a nekonfrontačním komentářem současníka, konkrétně člověka, jenž v období událostí přelomu 60. a 70. let 20. století ještě nebyl na světě. Tou dobou jsem byl ještě třináct let „na houbách“, takže vlastní prožitek do historického příběhu vnést nemohu, ale nutně se musím dotknout citlivých společensko-politických souvislostí, které zásadní měrou ovlivňovaly sled událostí, ať už se to někomu líbí či ne. Snažil jsem se též vyvarovat patosu, kterým se z pochopitelných důvodů dobové zprávy jen hemží. Nabyl jsem snad správného pocitu, že po padesáti letech jsou manželky, příbuzní a přátelé zahynulých už se vším smířeni, ale samozřejmě v nich bolest zůstává, jen se za ty roky naučili ji nedávat příliš najevo. Příliš se nenořit do emocí a raději se více držet faktů. Nikoliv však tak, aby výsledkem byl jen jakýsi suchopárný slepenec, protokol o působení českých horolezců v Peru, ale zkrátka příliš nedramatizovat události, které jsou sami o sobě už dostatečně dramatické. Spíš se pokusit jim dát přesah, vidět i přes nezměrnou tragédii pomyslné světlo na konci tunelu. Toto přání budiž realizováno pohledem do budoucnosti, respektive zaznamenáním prožitku další generace. Abychom tedy nezůstali zakonzervováni pouze v minulosti, v závěrečných kapitolách je dostatek prostoru pro prožitky současných horolezců působících v úchvatném pohoří Bílých Kordiller. Na „místě činu“ jsem se byl pochopitelně podívat. Čtenář tudíž nebude ochuzen o aktuální reflexi terénu moji a mých přátel, kteří navazují na působení patnáctičlenné výpravy v sedmdesátém a jejich pokračovatelů.

Dobové odznaky připomínající expedici a její padesáté výročí

Na tomto místě bych rád poděkoval všem, kteří poskytli cenné fotografie, informace, texty atd. a bez kterých by kniha nemohla vzniknout: Mauro Hipólito Dueñas Alegre, Jiří Bašta, Boris Bortel, Jan Červinka, Jiří Doubrava, Jana Dušková, Martin Fojtek, Tomáš Galásek a Veronika Götlichová, Karolína Grohová, Radoslav Groh, Michael Havas, Jan Havel, Helena Heckelová, Vilém Heckel, Jiří Hladík, Marek Holeček, Jaroslava Holinová, Aleš Jaluška, Jana Jírová, Viktorie Karoušková, Karel, Lukáš a Ondřej Krecbachovi, Javier León León, David Marek a Iveta Matoušová z Muzea Českého ráje v Turnově, Jarmila Němcová, Eva Novotná, Petr Prachtel, Vladimír „Chroust“ Procházka II., Milada Raslová, Michal Sedláček, Svatava Spěváčková, Jan Suchl, Petr Šochman, Lubomír Vejražka, Ladislav Veselý a všichni horolezci a horolezkyně z Československa působící v posledních padesáti letech v Peru.

Osudná expedice, kterou od počátku provázely problémy

Je tomu právě půl století, kdy 23. dubna 1970 odletělo vstříc tuzemci takřka neprobádaným končinám patnáct členů československé horolezecké expedice Peru 1970. Vesměs zkušení horolezci vyrostlí převážně mezi skalními věžemi Skaláku v Českém ráji, byli z pochopitelných důvodů motivováni smělými plány. Do té doby žádná horolezecká expedice z ČSSR nemířila do oblasti Bílých Kordiller. Tam měli pánové v hledáčku více než desítku pěti a šestitisícových vrcholů, některé z nich doposud panenské, tudíž se rýsovala reálná šance prvovýstupů – v očích každého lezce či alpinisty nejhodnotnějšího počinu. Snahy, ideály a životy houževnatých chlapíků však předčasně pohřbila nekompromisně destruktivní lavina ledu a kamení způsobená neočekávaným a nepředvídatelným zemětřesením, která je všechny zastihla v základním táboře pod horou Huascarán. Huascarán a rok 1970 je od té doby synonymem největší tragédie v dějinách expedičního lezení. Osudnou expedici provázely problémy už od počátků…

Zmařená Aljaška

Traduje se, že původní myšlenka uspořádat průkopnickou expedici do – pro československé horolezce – neznámých velehor se zrodila v období prvního ročníku Jizerské padesátky. Končí leden roku 1968, s pražským jarem se plíživě uvolňuje společensko-politická atmosféra a horolezci z libereckého oddílu TJ Lokomotiva nelení a věnují se zimní přípravě, aby nevypadli z formy a měli fazónu na jarní písek ve Skaláku, a kují formu do Tater. Po několika výpadech na Kavkaz na přelomu 50. a 60. let se českoslovenští horolezci v druhé polovině 60. let etablují i v asijských velehorách (úspěšné I. a II. čs. expedice do Hindúkuše, 1965 a 1967). Není nepodstatné, že v 50. a 60. letech píše dějiny československého poválečného horolezení celá plejáda lezců z Liberecka, respektive Turnovska, z nichž jsou mnozí členové národního horolezeckého týmu: především generace zastoupená zvučnými jmény jako Radan Kuchař, Karel Cerman, Olda Kopal, Jiří Mašek, Bohouš Svatoš, Miloš Albrecht a Jiří Šimon. Jmenovaní kolegové (bez tehdy už zraněného Kuchaře, společně s úřadujícím předsedou ČHS Ladislavem Veselým a lékařem Leošem Chládkem) vedeni v té době již legendárním bardem Skaláku Vladimírem „Chroustem“ Procházkou, plánují posléze úspěšný výpad na Annapurnu IV do Himálaje. Parta pod vedením Bohumila „Bogana“ Nejedla, generačního souputníka Kuchaře a spol. a bývalého reprezentanta horolezeckého manšaftu, nehodlá jen nečinně přihlížet a nejpozději v listopadu osmašedesátého pozvolna spřádá konkrétnější plány a tvoří stabilní členskou základnu. Původní cílovou destinací však nebyla Jižní Amerika a Bílé Kordillery, ale na Aljašce se tyčící nejvyšší vrchol Severní Ameriky, 6 190 metrů vysoký Mount McKinley, dnes známý pod domorodým názvem Denali.

Část reprezentačního družstva ČSR na prvním společném přechodu části hřebene Vysokých Tater 21.–29. 3. 1955, zleva: Bogan Nejedlo, Jiří Šimon, Jiří Mašek, Bohouš Svatoš, Vladimír Haleš, Olda Kopal, Rišík Karoušek, Karel Cerman a Radan Kuchař, foto: Vilém Heckel, archiv Muzea Českého ráje v Turnově

Pravděpodobně zůstane navždy tajemstvím, kdo konkrétně s nápadem jako první přišel. Dobový tisk i vzpomínky většiny pamětníků označují coby hlavního hybatele Bogana. Někteří pamětníci jsou ale přesvědčeni, že otcem myšlenky byl znalec Jizerských hor, autor tamních poválečných prvovýstupů, horolezec, geolog, cestovatel a samorostlý dobrodruh Gustav Ginzel (28. 2. 1932, Liberec – 28. 11. 2008, Kempten, Německo), který údajně jako první dostal pozvání od přátel z USA. Vzhledem k tomu, že byl na poslední chvíli z expedice vyšachován coby politicky nepohodlný, je nabíledni se domnívat, že to tak i mohlo být, protože se v době nastupující husákovské normalizace zkrátka nehodilo o některých lidech a souvislostech psát.

Vizitka Ivana Bortela v rámci expedice Aljaška 1970, archiv Borise Bortela

Zvlášť ne o (byť vzdělaném a v mnoha ohledech respektovaném) sudetském Němci, který je tak trochu podivín, jehož názory se vymykají dobovým konvencím a standardům, a navíc má nespočet známých po celém světě, tedy i na Západě. Ať už to bylo s prvotním impulsem jakkoliv, Bogan a jeho vrstevníci Gustav, Jirka Jech, ale i o půl generace mladší Milan Černý, Milan Náhlovský a další jsou nadšeni pro společnou věc: průkopnickou První českou horolezeckou expedici na Aljašku 1970. Schází se na Boganově chalupě v Rokytnici nad Jizerou, po bytech a hospodách po lezení ve Skaláku a pozvolna střádají informace, mapy a spřádají plány.

Neodradí je ani nepříliš pozitivní celospolečenské klima po srpnové invazi vojsk Varšavské smlouvy a osloví Ivana Bortela, který je s oběma Milany členem československé horolezecké reprezentace. Mladík původně ze slovenské Horné Lehoty, žijící od počátku svých vysokoškolských studií v roce 1960 v Praze, v ČSSR platí za jednoho z nejtalentovanějších a nejperspektivnějších výkonnostních lezců své generace. Má zkušenosti s v té době extrémně těžkými cestami v zimních i letních Tatrách, ale především absolvoval řadu nejnáročnějších přelezů v Alpách. Francouzi jeho červencový prvovýstup na vrchol Rubáše dokonce vyhodnotili jako nejvážnější výstup roku 1968 v Alpách. Přijímá funkci technického vedoucího expedice a novináři z Mladé fronty odpovídá na otázku, jak přijaly myšlenku expedice Aljaška tělovýchovné orgány, následovně: „S nadšením a souhlasem. Schválil ji Český horolezecký svaz a záštitu nad výpravou převzala Česká tělovýchovná organizace. Po projednání v těchto orgánech jsme také přijali oficiální název a dohodli se, že expedici uspořádáme na počest 25. výročí osvobození republiky. Samozřejmě že ze strany tělovýchovných orgánů můžeme počítat především s morální a právní záštitou. To hlavní, to znamená finanční a materiální krytí, si musíme zabezpečit sami.“ Pro konkrétnější představu ono finanční a materiální krytí představuje zhruba milion Kčs. Dlužno na tomto místě poznamenat, že otec Ivana, Ľudovít Bortel, jenž je od roku 1960 náměstkem ministra vnitřního obchodu ČSSR v Praze a od roku 1964 členem Mezinárodního svazu organizací cestovního ruchu (UIOTTO) za ČSSR, později jeho místopředsedou, klukům fandí a jde potřebným záležitostem týkajících se organizace expedice naproti.

Razítko expedice Aljaška, archiv Milady Raslové

Záhlaví oficiálního dopisního papíru expedice Aljaška 1970 používaného zejména Jiřím Raslem, archiv Milady Raslové

Odznak expedice Aljaška, archiv Vladimíra „Chrousta“ Procházky II.

Na jaře 1969 vše dostává jasné kontury. Organizace a komunikace s řadou institucí a úřadů v USA, Kanadě i ČSSR se ujímá Jiří Rasl, ekonom libereckého podniku Skloexport. Jirka sice není vášnivým horolezcem, spíš vášnivým lyžařem a milovníkem přírody, nicméně rekreačně leze na písku a věnuje se atletice. Především je ale kamarád, na kterého je spoleh a disponuje vynikajícími manažerskými schopnostmi. Když se do něčeho zakousne, tak práci nedělá napůl, koná s jasnou vidinou kýženého výsledku a má potřebné know-how, jakým způsobem jej dosáhnout. Je výborným a pohotovým řečníkem, myšlenky skvěle formuluje ústně i písemně, disponuje bystrým úsudkem, oplývá přirozenou inteligencí včetně té důležité sociální, analytickým myšlením, schopností improvizace, umí světové jazyky, jezdí do zahraničí, kde má řadu kontaktů na potřebné osoby. Rozpohybovat soukolí podobné akce bylo před padesáti lety nesmírně náročné, vleklé a podmíněné kooperací s řádově stovkami rozličných regionálních, tělovýchovných, politických, ekonomických a dalších subjektů na obou stranách Atlantiku.

Barely s logem expedice Aljaška se dostaly až do základního tábora v Bílých Kordillerách, foto: Vilém Heckel

Vše naráželo zejména na dobové restrikce převážně politicko-ekonomického charakteru. Pro ilustraci – v jednom z mnoha dopisů, tentokrát adresovanému Alfrédu Sázavskému, obchodnímu zástupci podniku Superlux v Montrealu z 28. 4. 1969 Rasl píše: Expedice, byť zajišťována jen z Liberce, stala se již expedicí oficiální a dostala záštitu České národní tělovýchovné organisace i představitelů okresu a města. V expedici je řada špičkových representantů ČSSR, kameraman Čsl. krátkého filmu, publicista, vědecký pracovník, lékař i já representující zahraniční obchod aj., vesměs výkonní horolezci… Máme za to, že této první oficiální výpravy čsl. horolezců na území Severní Ameriky je možno značně obchodně propagačně využít. Kontaktovali jsme zatím něco přes 100 výrobních podniků, pomoc zatím přichází velice pomalu, ale pár desítek tisíc už máme. Máme dojem, že do jara příštího roku si zajistíme dostatek finančních prostředků ke koupi veškerého vybavení, materiálu a potravin a k dopravě těchto cca 5 tun materiálu a 14 členů na východní pobřeží Států či Kanady, ale to je zatím vše. Pochybuji, že by nám někdo dal jediný Dollar… Organisaci děláme zatím tak ve třech lidech, na ty špičkové lezce dojde hlavně tam. Mám dojem, že přes to všechno zoufalé úsilí je to všechno lepší než leta mezi třicítkou a čtyřicítkou prospat nebo prosouložit.

Poslední Raslův dopis týkající se Aljašky z 2. 2. 1970, kde se omlouvá s tím, že expedice Aljaška byla odložena o 2–3 roky a jako náhrada byly nabídnuty Bílé Kordillery, přičemž vyjadřuje naději, že se expedice na Aljašku v budoucnu uskuteční, archiv Milady Raslové

Podaří se vykomunikovat vše potřebné včetně peněz, mj. i lezecky aktivní dlouhodobou návštěvu Skalistých hor a lezeckých oblastí legendárního Yosemitského údolí. Nicméně navzdory Raslově brilantní angličtině a komunikaci mezi kontinenty 26. listopadu 1969 přichází zpráva od ČSTV, že se expedice Aljaška 1970 odkládá o dva až tři roky. Oficiálním důvodem odkladu, který de facto znamenal zrušení, jsou příliš vysoké náklady na expedici. Skutečným důvodem zamítnutí je však nevůle strany a vlády, potažmo jejich nižších pater, tedy i ČSTV atd. Pochopení se rozplynulo, souhlas fatálně přepóloval, slibovaná morální a právní podpora byla obnažena a zprůhledněna v necudné nahotě jako zcela iluzorní. Anonymní amorfní skupina nomenklaturních kádrů, vznášející se nad akcí Aljaška 1970 jako přízrak ze čtvrté dimenze, zhmotněná několika řádky, razítkem a podpisem zřejmě neškodného úředníka z ČSTV uvádějícího v pohyb vůli vyšší moci, se stává hrobařem horolezeckých vizí. Lze předpokládat, že soudruzi si nechtěli vzít na triko mediální aj. dopad potenciálního úspěchu československých horolezců v zemi, která v rámci studené války představuje úhlavního nepřítele. Zkrátka se v období prudce nastupující Husákovy normalizace nehodí výpad horolezců, kteří byli vesměs vnímáni jako volnomyšlenkáři, do kapitalistické ciziny, nota bene do imperialistických USA a Kanady. Co dál? Jistě se dostavuje deziluze, kocovina, radikální i konstruktivní návrhy.

Azimut se mění: směr Bílé Kordillery

V říjnu 1969 se v Praze koná kongres UIAA (Mezinárodní horolezecká federace), na kterém jsou přítomni peruánští andinisté, velmi přátelští chlapíci, kteří s horolezeckou sekcí ČSTV, řečeno dobovým jazykem, navazují družbu. Povšimněme si pozoruhodné historicko-politické paralely k ČSSR: Prezidentem Peru byl od října 1968 levicový generál Juan Velasco Alvarado, který v rámci státního převratu vystřídal svého reformně smýšlejícího předchůdce Fernanda Belaúnde Terryho a nechával se až do roku 1975 titulovat jako prezident revoluční vlády a ozbrojených sil. Není tedy s podivem, že coby náhrada za zamítnutou Aljašku a Yosemity je členům expedice jedním dechem oficiálně nabídnuta méně nákladná a politicky přijatelnější destinace: Bílé Kordillery v Peru. Oficiální pozvání od prezidenta Clubu Andino Peruano, pana Alfréda del Arroyo, přichází 8. prosince 1969 Boganovi.

Vlajka a razítko Clubu Andino Peruano, archiv Vladimíra „Chrousta“ Procházky II. a Jaroslavy Holinové

Dle výpovědí pamětníků se přibližně polovina členů celkem bez problémů smíří se zrušením původního plánu a novou destinací a možnosti s ní spojené přijímá jako plnohodnotnou výzvu, která skýtá množství prvovýstupů a pohyb v nejen pro Čechoslováky neprobádaném terénu. Někteří členové se ale několik měsíců, určití jedinci prakticky až do odletu do Peru, vnitřně s Bílými Kordillerami neztotožňují a zrušení Aljašky, Skalistých hor a Yosemit vnímají jako neomluvitelný podraz. Jan Červinka, člen horolezeckého manšaftu od roku 1955 a účastník mnoha horolezeckých expedic do velehor v 60.– 80. letech doplňuje: „V roce 1969 –1970 to ještě nebylo tak přísný, protože doznívalo pražský jaro. Výjezd povolovalo ÚV ČSTV a kádrový oddělený, který tam bylo silně v zastoupení, se leklo, že by jeli téměř soukromej oddílovej zájezd do Ameriky, tak jim nabídli socialistický Peru.“

V ČSSR na počátku roku 1970 panuje poměrně schizofrenní atmosféra. Doznívají ideály a plány započaté v osmašedesátém, ale politicky už značně přituhuje. V období po 21. srpnu 1968 do konce roku 1969 z KSČ vystoupí okolo 150 000 lidí a v únoru 1970 se rozjíždějí stranické prověrky, jimiž projde do října 1970 milion a půl členů KSČ, z nichž je 67 000 vyloučeno a 260 000 je členství zrušeno. Na vyšších postech všech organizací a institucí se to straníky jen hemží, a ti pochopitelně z různých důvodů, ať už zištných, nebo jakýchkoliv jiných, musí s režimem hrát rozehranou hru, pokud mají ambice na svých postech setrvat.

Rišík Karoušek ve Skaláku, okolo roku 1950, archiv Muzea Českého ráje v Turnově

To v kontextu expedice znamená, že je shora vyvíjen tlak, aby měla výprava jednak zázemí v Praze a také kulturně-politický přesah. Peru je socialistická země, tudíž je žádoucí, aby byli mezi horolezci též ověření lidé, kteří mají profesionální zkušenosti nejen s organizační, ale především s publicistickou a uměleckou činností, fotografováním atd. Pokud možno, aby byli zároveň horolezci. Takoví lidé tu naštěstí jsou a vzájemně se znají. Akademický sochař Valerián Karoušek je zároveň bývalým reprezentantem horolezeckého manšaftu a trenérem toho současného.

Vilém Heckel a Arnošt Černík spolu často spolupracovali (Heckelem věnováno Vladimíru Šedivému, vedoucímu obou čs. expedic do Hindúkuše), archiv autora

Už několik let v letním období žije a tvoří doslova pod věžemi Skaláku, na Hrubé Skále, v tzv. „Karouškárně“ – prostorném domě, dříve patřícímu panskému pivovaru, který je zároveň jeho ateliérem. Tam také přespávají desítky horolezců a horolezkyň. Byl v minulosti Boganem a spol. osloven ohledně Aljašky, ale tam se mu zejména pro časovou náročnost projektu příliš nechtělo. Na Peru ale kývne.

Do Skaláku v letní sezóně jezdí také Vilém Heckel, fenomenální fotograf, který se v polovině 50. let stal prostřednictvím své profese horolezcem a osobním přítelem všech zakládajících členů horolezeckého reprezentačního týmu. Má za sebou oslnivou kariéru: účast na řadě horolezeckých akcí v Tatrách, na Kavkaze a především na obou československých expedicích v Hindúkuši.

Pozvánka na společnou výstavu Viléma Heckela a Valeriána Karouška, archiv Viktorie Karouškové

Vyšla mu už desítka výpravných publikací (např. Naše hory, 1956, Království slunce a ledu, 1960, Hindúkuš, 1967), některé z nich se dočkaly i druhého vydání a překladů do němčiny (Gipfelstürmer, 1956, Sonnige Bergwelt, 1962, Die Schönheit der Tschechoslowakei, 1968) a angličtiny (Climbing in the Caucasus, 1960), francouzštiny i španělštiny (Czechoslovakia, 1969). Jeho snímky jsou dechberoucí, a coby fotograf-horolezec je vysoce uznávaným pojmem v Evropě i zámoří. V minulosti několikrát spolupracoval s pražským publicistou-horolezcem Arnoštem Černíkem, který má v hlavním městě dostatek potřebných kontaktů na správných místech. Ten je třetím z uměleckého trojlístku, skupiny tzv. „kulturníků“, jak se pánové sami napůl v žertu nazývali. 1. československá expedice do And v roce 1969 se pohybovala v Chile a Argentině a přílišné pozornosti veřejnosti se jí nedostávalo. Umělci berou expedici do Peru pravděpodobně jako velkou výzvu a možnost průkopnické práce v neznámém terénu, do té doby Středoevropanu prakticky nezprostředkovanému.

Horolezci a umělci

V rámci organizačně-personálních šachů s politickým přídechem se částečně mění složení expedice. Bogan Nejedlo v kádru zůstává, ale na místě vedoucího ho střídá Arnošt „Ajšek“ Černík. Zajímavou souvislost uvádí v roce 2000 Drahomír Machaň, původně horolezec z Turnova, který později pracoval jako obchodní rada a diplomat pro Ministerstvo zahraničního obchodu: „Věděli, že výpravu do neznámé exotické země v Jižní Americe nezorganizují pouze z Liberce, Jablonce a Turnova, a že musí najít někoho, kdo bydlí v Praze, má čas, známosti, umí jazyky a dokáže jednat na úrovni na úřadech. Bohouš s Láďou Mejsnarem tenkrát přišli za mnou, abych byl vedoucím. Byl jsem potěšen, ale nemohl jsem tu nabídku přijmout, neměl bych tři měsíce času. Při uvažování o jiných kandidátech jsem si vzpomněl na Arnošta. Bohouš ho sice jako Pražáka moc neznal, ale moje záruka zabrala a Arnošt tedy stanul v čele převážně liberecké expedice.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Peru 1970.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.