© Oldřiška Tylová
© Nakladatelství Petrklíč
© fotografie: Ladislav Chmel a Jan Tyl
ISBN (tištěné) 80-7229-132-7
ISBN (epub) 978-80-7229-389-6
ISBN (mobi) 978-80-7229-390-2

ÚVOD – KOLOTOČ KRÁSY

Ruku na srdce, milé ženy (a v posledních letech stále více i muži), neexistuje snad příjemnější věta, která by nás dokázala potěšit víc než: „Jak to děláš? Vypadáš skvěle! Dneska ti to nějak sluší, tys určitě zhlubl/a!"

Přestože si to mnozí z nás neradi připouštějí, tam někde uvnitř to cítíme všichni stejně. Ať už tuto kouzelnou formulku vysloví kdokoliv – kamarádka, přítel, partner, rodič nebo nadřízený – příjemně nás zahřeje na duši. Někdy nám při ní zabliká červené světýlko: „Pozor, lichotí ti, nejspíš od tebe bude něco chtít?!" Nebo se rozsvítí jeho příjemnější varianta, nesoucí v sobě naději do budoucna: „Konečně si mě všimnul!" A když nic víc, tak alespoň zadostiučinění: „Moje dřina a odříkání stály za to."

Čím to, že kilogramy, které „s sebou denně" nosíme, hrají v našem životě tak velikou roli? Život je jedna velká soutěž, v níž nás na přední příčky dostává „čím méně – tím lépe" (myšleno kilogramů) a na samý vrchol (a nebo také do záhuby) pak jejich úplné minimum. Proč ale v našem vlastním sebevědomí, boji či soutěži o partnera, dobře placené místo atd. nehraje větší roli to, jací jsme uvnitř, než to jak vypadáme? Proč nezajímá lidi víc to, jestli něco víme, umíme, jsme-li spolehliví, přátelští, veselí a zodpovědní. A ještě k tomu na prvním místě není ani tak náš vzhled, jako počet kilogramů! (Naše hmotnost.)

Obrovskou roli tu hraje životní styl. Vypadat perfektně štíhle totiž znamená být spokojená sama se sebou a líbit se druhým. Proč? Protože úspěch, krása a láska = štíhlost! Tato „jednoduchá" rovnice štěstí na nás denně útočí takřka ze všech stran. Tisk, rozhlas i televize se přímo předhánějí v nových dietách, zázračných „pilulkách", náplastech, koktejlech či různých přístrojích, s jejichž pomocí se nám urychlí metabolismus a utlumí naše nezvladatelné chutě k jídlu. Kosmetický průmysl na nás chrlí – zeštíhlovací gely, krémy a zábaly. Kupředu se dere nový trend tzv. estetické chirurgie. (Šikovné chirurgovy ruce nám odsají, případně odřežou část našeho přebytku a popřípadě dodají to, oč nás příroda ochudila.) S jejich pomocí (za naše peníze) se staneme podobné těm štíhlým kráskám z titulních stran časopisů, které si sice se závistí v oku (ale často s nějakou dobrůtkou v ruce) prohlížíme.

No přece jaká bývá hlavní hrdinka filmu, hlasatelka v televizi, schopná manažerka či podnikatelka – dravá rybka v nepřehledném moři žen? No přece bytůstka subtilně křehká až éterická, hýřící energií a sebevědomím! Jen taková totiž může dosáhnout svého – být úspěšná, obdivovaná a milovaná. Být prostě „IN".

Žena s velkým Ž

Pohled na kult ženské krásy se v průběhu tisíciletí měnil jen pozvolna. Ovšem poslední století našimi tvary doslova zamávalo. Původně se „ženskost" odvíjela přímo úměrně od – dalo by se říci – užitnosti. O pravěkém ideálu krásné ženy mluví kypré tvary sošek žen z kamene, kostí nebo mamutích klů staré 600 000 až 10 0000 let př. n. l. K našim nejznámějším „ženským" předkům patří jistě Venuše z Dolních Věstonic. Z pálené hlíny ji ztvárnil neolitický umělec v 5. až 3. tisíciletí př. n. l. Široké boky, masité bříško, stehna a velká prsa ukazovaly na to nejdůležitější – plodnost. Žena byla dárkyní života, zaručovala pokračování rodu a silná žena ještě k tomu zastala i pořádný kus práce. Udržela nejen oheň v jeskyni, ale i teplé lůžko a zvládla (nebo lépe řečeno přežila) i případná období mužova loveckého neúspěchu a následný čas hladu. (Ženská krása se tedy odvíjela od „ekonomické situace".)

V zemích jižní Afriky to místy platí dodnes, ještě s jedním dodatkem. Silná žena = zdravá žena, není nemocná (nemá AIDS) a pochází z dobré rodiny, která má na to, aby ji nasytila. Mít vnadnou korpulentní manželku a dcery – dobře živené, aby přežily drsný pouštní život – bylo dlouho mezi Mauritánci (v západní části Sahary) považováno za viditelnou známku bohatství a moci. Proto tu byla ještě na počátku dvacátého století zhruba každá pátá žena v raném mládí násilně vykrmována! Kult tloušťky tu má hluboké kořeny. Díky tzv. gavage (násilnému vyživování) byly mnohé ženy surově mučeny. Jejich váha přesahuje často 90 kilo. Aby jí dosáhly, lámali jim prsty na rukou či nohou, aby bolest odvedla jejich pozornost od polykání hutného mléka a kaše. Mučili je tak dlouho, dokud se nešťastnice nepodvolily a nezačaly poslušně jíst.

Pohled do historie – tlustá nebo tenká?

S postupně se zlepšující životní úrovní začínaly tyto „nejdůležitější" ženské přednosti pomalu ustupovat a upadat v zapomnění. Průvodcem ženskou krásou v průběhu následujících staletí nám může být procházka uměleckou galerií. Staří Řekové obdivovali štíhlé a pevné tělo. Kult kalokagathiá ukazoval na ideální harmonii a rovnováhu těla a pozor i ducha! (Dnešní Miss jsou i přes své disciplíny, jako je v promenáda v plavkách a rozhovor s moderátorem, skutečně jen jejich velmi slabým odvarem.) Netrapte se dokonalou krásou těl řeckých bohyň. I tehdejší sochaři pracovali s fantazií a jejich dokonalost si tak trochu přibásnili. Ovšem pozor, štíhlost v tehdejším a našem pojetí se značně lišila. Půvabné ženy měly tehdy stále skutečně žensky oblé tvary.

Středověké pojetí krásné ženy už trochu pohublo. Jejich vzor najdeme snad jedině na cudných obrazech madon s Ježíškem. Klasickou řeckou odhalenou krásu nahradily asketické podobizny žen, v jejichž téměř průhledných tvářích se odráželo utrpení, ale i oddaná láska. V renesanci nám bylo dovoleno opět trochu rozkvést a nadechnout se života. Do plnoštíhlých tvarů, jak tomu dnes říkáme, nás dovedlo období baroka. Každý měkoučký faldíček navíc, který se dnes hanlivě nazývá „pneumatikou", skrýval symbol svůdné rozkoše. (V klasicismu, empíru, romantismu opět hubneme a secese nám dovolí nějaký ten kilogram navíc – ovšem tehdejší módní styly k nám byly dostatečně milosrdné.) To, co nám nenadělila matka příroda nebo naopak v čem byla až příliš štědrá, se dalo „lehce" dohnat či ukrýt módními doplňky (např. honzík zvýrazňoval tehdy módní zadeček, širší pas se dal stáhnout šněrovačkou a kulatější bříško či stehna ukrýt pod širokou sukní atd).

„Krása" bolí

Slepá touha naplňovat sen o ženské kráse vede k poškození zdraví (nejen fyzického ale i duševního) a dokonce až k samému ohrožení života. O tom, že cesta k ideálu bývá hodně podivná, nás přesvědčuje už první známá anorektička „Božská Sisi" (Alžběta Amálie Evženie, manželka císaře Františka Josefa I.). Narodila se v roce 1837. Při svých 172 cm prý vážila maximálně 52 kg. (Pro současné Miss a modelky „normál"). Po stažení šněrovačkou (do níž se prý nechala dokonce denně zašívat), měla v pase pouhých 47 cm. (Jak se jí asi chudince dýchalo a co tomu říkalo její srdíčko, žaludek a střeva?) Přes tuto štíhlost vyzkoušela stovky diet (pro nás také nic nového), v pokojích prý neměla židle a cvičila až do naprostého vyčerpání, (na to už býváme většinou trochu pohodlné). Stejně skončila nezáviděníhodně. Nadpozemsky krásnou ji v roce 1897 píchnul italský anarchista pilníkem přímo do srdce.

Těžkou hlavu s tehdejším diktátem módy a životního stylu si mohl dělat jen nepatrný vršek ledovce společnosti. Většina žen měla docela jiné starosti. (Jistěže se i ony chtěly svým mužům líbit, ale díky celodennímu pohybu (přesněji dřině) a „obyčejné", dnes bychom řekly zdravé stravě, nadváhou většinou netrpěly. Zatímco my se pokoušíme věčně zhubnout, naše prababičky se snažily naopak nějaký ten kilogram přibrat. Často úplně stejně jako my – pomocí „zaručených" prostředků na tloustnutí – kapek, mastí a kulinářských receptů.

Proměny na horské dráze

Nástup 20. století však roztočil proměny ideálů ženské krásy doslova jako řetízkový kolotoč. A díky masovému vlivu médií má diktát životního stylu a módy doposud nevídaný dopad. Třicátá a čtyřicátá léta zatočila s křehkou ženskostí v jejím základě. Chceme se vyrovnat mužům, zapalujeme si cigaretu, zkracujeme vlasy a začínáme nosit kalhoty. (Ideál nové doby v sobě snoubí rafinovanou provokativnost, tajemné vzrušení v „mužném" hávu – ano je to například Greta Garbo, Marlen Dietrichová a Toyen.) Na druhou stranu však filmům pro pamětníky stále vévodí Adina Mandlová, Lída Baarová a Věra Ferbasová. Ani jedna z nich nebyla vyslovený hubeňour či hranatá sufražetka, ze všech čišela zdravá a svéhlavá ženskost. A co později v 50. a 60. letech Marilyn Monroe, Sophia Lorenová či Elizabeth Taylorová nebo ještě dál 70. léta BB Brigitte Bardotová – jedna sexbomba za druhou oplývající těmi nejženštějšími tvary Venuše (ovšem k té Věstonické už měly v tom nejlepším slova smyslu hodně daleko). Do toho se nám ovšem připlétá nová průhledná anorektička s naivně dětskou tváří a chlapeckou postavou Twiggy, vlastním jménem Lesley Hornbyová. (Narodila se v roce 1949 a na vrcholu slávy se ocitá v šedesátých letech. Malá droboučká modelka vážila v osmnácti letech 41 kg. Křehoučká lolitka dětsky nevyvinutých tvarů s klučičím účesem si na čas podmanila módní mola, srdce i nedostižnou touhu tisíce dívek a žen být také taková. Pak přišla léta 80. a 90. léta a s nimi další novinka odvážné, sportovní a kamarádské typy Siqourney Weaverové a Julie Robertsové. U nás pak nezapomenutelná Jana Brejchová, Lucie Bílá či Alice Bendová s nádherně ženskými tvary. Ovšem všechny ať už romantické blondýnky, vyvinutější pihovaté zrzky nebo dlouhonohé brunetky spojuje jedno jediné – vosí pas, vystouplé klíční kosti a propadlé (v lepším případě ploché) bříško.

Rána do sebevědomí

A co v našich hlavičkách teprve rozehrála éra světových top modelek, vznášejících se lehce jako dech mořské víly nad přehlídkovým molem (například Eva Herzigová, Naomi Cambell) a usmívající se na nás denně z titulních stran? A vzápětí na nás doléhá další rána – Miss a všude přítomný slogan „Zdravější, krásnější. Jako miss". Pro mnohé z nás je to poslední hřebíček zasazený do rakvičky našeho sebevědomí. Zatímco zhruba před dvaceti lety vážily přední modelky o 8 kilogramů méně než průměrné ženy, dnes se propast rozšířila až kolem 20 (23) kilogramů!!! To už se zdravím nemá vůbec nic společného. Ba právě naopak! A tento „nedosažitelný" nebo přesněji řečeno s velkým odříkáním na kratičký čas dosažitelný, avšak k běžnému životu zcela nepoužitelný ba dokonce život ohrožující ideál máme denně na očích a hluboko v mysli. Jsme nepoučitelné a upadáme do extrémů! Na jedné straně postupně podléháme anorexii či bulimii a na druhé, když už nevíme kudy kam, uděláme si ze svých kil navíc „živnost".

Jen na okamžik s námi zatřese tragická zpráva jako např. o Terri Schiavové, která v loni prolétla médii. Odpojit či neodpojit ji z umělé výživy. Dlouhých 15 let na ni byla odkázána, poté co jí odumřel mozek po srdečním infarktu. A jak k němu přišla? Jednoduše – chtěla být krásně štíhlá. V devatenácti letech měřila 160 cm a vážila devadesát kilo. Ano, jistě se sebou měla něco dělat. Ale po drastické dietě zhubla 30 kilo a konečně se mohla provdat za svého vysněného prince. Kilogramy (a možná i jeho nemístné poznámky) ji ale strašily dál. „Vedlejší účinek" touhy po kráse – bulimie – jí přivodil srdeční záchvat. Ve 26 letech byla krásně štíhlá, vážila 50 kilo, když našli… Vloni po 15letém komatu ji odpojili z přístrojů, které ji udržovaly při „životě". S bulimií a anorexií bojovala i princezna Diana a mnoho dalších „statečných" bojovnic za krásu dneška.

Kila na odiv

Žijeme v době paradoxů, když už nám příroda „nadělila" a my ne a ne se nadbytečných kilogramů zbavit (třeba ze zdravotních důvodů), můžeme si udělat tak říkajíc „z nouze ctnost". Své kypré postavy využily – jako třešinky na dortu svého talentu a umu – známé postavy. V minulosti např. herci Hardy (z dvojice Stan Laurel a Oliver Hardy), Saša Rašilov a Jan Libíček. S jejich optimistickým nadhledem, vtipnou nadsázkou a uměním dělat si legraci ze svých nedostatků se ztotožňuje tisíce žen. Plakát korpulentnějšího zpěváka Michala Tučného dodnes těší spoustu žen. A pak jsou tu nezapomenutelné role, které vtiskla do naší paměti Helena Růžičková a týden co týden dodává na televizních obrazovkách potřebnou dávku sebevědomí mnoha dalším ženám rozsochatá Halina Pawlovská.

Avšak všeho s mírou! V době téměř průsvitných Miss a top modelek uspořádali v loni v Thajsku soutěž zcela opačnou nazvanou Miss Jumbo. Chtěli v ní dokázat, že být tlustá vůbec neznamená nebýt krásná a nadaná. Vyhrála ji osmnáctiletá Tarnrarin Čansavangová vážící 110 kilogramů. Miss Jumbo Universe pak připadla vysokoškolačce Sančanok Mekkeavová se 182 kilogramy. Jako rarita snad budiž, ale z extrému do extrému snad chodit nemusíme. Podváha i nadváha jsou psychickému i fyzickému zdraví a životu vůbec stejně nebezpečné.

První vlaštovka

Pomalu ale jistě začínáme bít na poplach. Nebezpečí extrémní hubenosti si uvědomují i reklamní společnosti a pomalu ale bohužel jen velmi pomalu také ostatní média. Ankety dotazující se českých mužů, jaké dívky a ženy se jim líbí, přinesly pro většinu z nás potěšující výsledky. „Vystupující klíční kosti a kosti na boku mě odpuzují. Žena s postavou plastového ramínka na šaty mě nemůže vzrušit. Ženská bez boků je jako nebe bez mraků…" Většinu z dotazovaných přitahují ženy „běžných parametrů". První vlaštovkou podporující rozumnou cestou ženského sebevědomí je kosmetická firma Dove. Na své reklamy nafotografovala normální spokojeně vypadající ženy, jejichž míry mají k vyhublým modelkám daleko. Ženy „běžných" postav ukazují reálný svět a dodávají nám tolik potřebné sebevědomí. Jejich kouzlo je v nich samých, v jejich vnitřní silné osobnosti a v normální postavě, v níž se cítí dobře. Ukazují, že jsou jedny z nás.

Pryč s diktaturou vzhledu

Z průzkumů vyplývá, že snad každý druhý Čech shazuje kila a každý čtvrtý je obézní…? A tak až si budete dávat na Silvestra své „každoroční" předsevzetí: „Od ledna začnu s dietou," před Velikonocemi si pak řeknete, že přece i naši předkové už drželi čtyřicetidenní půst, na jaře se vynasnažíte shodit nějaký ten přebytečný zimní kilogram prostřednictvím jarní očistné kúry a od května začnete hubnout do plavek, v říjnu se už budete držet, aby se do vás vešly vánoční dobroty a po Novém roce zase pěkně od začátku dokola – zamyslete se. Nejste v tom samy.

O tom, jak si kilogramy zahrávají s naší psychikou, partnerskými i přátelskými vztahy, postavením v zaměstnání a především zdravým sebevědomím vyprávějí následující příběhy. Prožívají je nebo se k nim blíží mnohé z vás. Nebojte se si pomyslný zdroj svých problémů připustit, pojmenovat ho a uvědomit si, že tudy cesta ke spokojenosti nevede.

Psycholožka, zabývající se zdravým životním stylem, vám pomůže odhalit skutečnou příčinu věčného „koloběhu trápení s kilogramy", poradí vám, jak vybřednout z jeho temného labyrintu a najít optimismus a sluníčko života.

DESATERO O ŽENSKÉM ŽIVOTĚ

Ať je tomu jakkoli, život – to je dobrá věc.

J. W. Goethe

Žena vidí hluboko, muž daleko, mužovým srdce je svět, světem ženy je srdce.

CH. G. Grabbe

Mít jeden pro druhého čas je v manželství důležitější než mít peníze.

H. Oeser

Všude kvetou květy pro toho, kdo je chce vidět.

H. Matisse

Kdo si bere ženu pro její krásu, má hezké noci, ale zlé dny.

Staroněmecké přísloví

Manželství činí trvalým charakter, nikoli tělesná krása.

Publilius Syrus

Krásné ženy poskytují užitek jen milencům a malířům bez fantazie.

P. Picasso

Ženy jsou tu, abychom je milovali, a nikoli k tomu, abychom je chápali.

O. Wilde

Žena má vždy vypadat jako dívka, vystupovat jako dáma, myslit jako muž a dřít jako kůň.

C. Simonová

Čas roztíná gordické uzly lépe než meč.

J. Toman

Prásk, bouchnou venkovní dveře a jako ozvěnu slyším třesoucí se okenní tabulky. Ratatatá…bum! metá kotrmelce nejspíš židle, která se mu potutelně připletla pod nohy. Jaromír – můj muž – se vrátil domů. Kolem mě se rozprostírá černá neproniknutelná tma. Sedím na krajíčku postele a bojím se pohnout. Mám strach zhluboka se nadechnout, aby se tmavým nic kolem nerozlehl můj vzdech. Naše děti leží vedle mě, spí mělkým přetrhávaným spánkem. Na první pohled jsme normální a v očích některých mých kolegyň dokonce šťastná rodina, pokouší se třídit si myšlenky jedeatřicetiletá Lenka.

Noc začíná nabírat trochu světlejší tóny, pomalu se rozkoukávám. Pokojíček znám snad i poslepu zpaměti: pět kroků od dveří stojí Aniččina postýlka s dřevěnými špruslemi a hned vedle ní malá válenda prvňáčka Slávečka. Na té právě sedím. Na natažení pravé ruky mám stůl a na něm stojí, pro podobné situace připravená, termoska s vlažným čajem a dva hrníčky. Za dveřmi leží nočník a kbelík s víkem. Moc dobře vím, že přijde-li Jaromír v podobném „stavu", nesmím ho svou osobou vůbec provokovat. Musíme tu být potichoučku jako myšky a ani nedutat. Když se manžel vyspí a mně se brzy po ránu poštěstí vklouznou do kuchyně, zlikvidovat tu spoušť, kterou během chvilky zvládne z celkem uklizeného bytu udělat, dá se přes den normálně dýchat.

Podvědomě jsem se ještě víc přikrčila, střepy čehosi se s cinknutím zastavily o dveře. „Proboha, jen aby si ještě něco neudělal," kousla jsem se do rtu, abych nevykřikla. Posledně si pořezal ruku, a protože nesnáší pohled na krev, řval, jako když ho na nože berou. Musela jsem opustit bezpečnou náruč pokojíčku a jít ho „zachránit". Odnesla jsem to „jen" zelenofialovým monoklem, jak mě, při mé první pomoci, zmlátil. „Blbá bečko, balvane, bábo…, je mi z tebe na blití…, bít, bít, bít to je jediné, k čemu jsi," řval na mě a s každým dalším „b" mi uštědřil jeden kopanec. Když si můj alkoholem posilněný „hrdina" vybil zlost, padnul jako podťatý pro mě milosrdným spánkem. Ráno si ze svého nočního výstupu nic nepamatoval. Prý…?

Před kolegyněmi v práci jsem pochopitelně „jen" nešikovně uklouzla v koupelně. Jak by ne, v posledních letech se mi to stává stále častěji. A není proč mi nevěřit. Po narození Aničky, to už nejsem já. Z veselé štíhlé holky se stala roztřesená nemotorná koule. Nemám už jednu jedinou kamarádku, nemám už nikoho, komu bych věřila – nebo naopak – není nikdo, kdo by věřil mně. Pro všechny jsem tlustá, zapšklá a nervózní mamina. Jaromír je totiž NĚKDO – živitel! Zastává v podniku jedno z předních míst, reprezentuje, chodí s kolegy na golf, jezdí na „koníčky" a žehlí podnikové průšvihy na recepcích. Drobné, které vydělávám já, si mohu nechat na kapesné – koupit dětem botičky, oblečení, malému Slávečkovi vybavení do školy a pochopitelně obstarat něco na talíře. Takové prkotiny Jaromíra míjejí. Díky bohu za práci, kterou v podnikové kantýně mám. Alespoň chvíli, pár hodin jsem mezi lidmi, pro které jsem stejný člověk jako oni. Žádná z mých kolegyň by mi ani na vteřinu neuvěřila, že můj manžel má i jinou tvář, než jakou znají ony. Když mi po mém posledním „úrazu" v koupelně přinesl v poledne růžovou krabičku – s drahou voňavkou od Diora – málem si sedly na zadek. „Jůůů, tak tohle bych chtěla mít doma taky. To já, když jsem doma nešikovná, tak ten můj jen nechápavě kroutí hlavou, ale aby mi nosil bolestné? To by ho nenapadlo snad ani ve snu," posvátně čichala ke křehké lahvičce Marie. Že takhle Jaromír občas zpytuje svědomí, jsem věděla jen já.

„Jaromír, Jarda, Jarka, Jaroušek, Sláva i Sláveček," šeptala jsem si to pro mě to nejkrásnější jméno na světě v prvním ročníku na ekonomce. Světe div se, přesto že jsem byla vysokoškolačka, Jarda byl první kluk, do které jsem se zamilovala. Nebylo mi už…náct, ale …cet a z do té doby racionální holky se stala doslova jako mávnutím proutku poblázněná puberťačka. Dodnes je pro mě nepochopitelné, jak s námi dokážou ty neviditelné potvůrky – hormony zamávat. Nejspíš matka příroda dobře ví, co dělá. Nebýt tomu tak, asi bychom jako lidstvo vymřeli. S jasným rozumem bych se přece Jaromírovi musela vyhýbat jako čert kříži. Nemůžu totiž věřit tomu, že by se dokázal tolik změnit. To jen já musela mít nějaký neprůhledný šátek přes oči.

A pak také, tolik jsem chtěla z domova. Bylo mi dvacet, když jsem poznala, že můj otec má milenku. Mamka to věděla a naše šťastná rodina byla jen takovou hrou pro okolí. Moje rodina, moje bezpečí se sesunulo jako domeček z karet. Chtěla jsem pryč, daleko od nich – už jsem jim nemohla věřit ani slovo. To já budu jiná – malovala jsem si… Jak naivní, jak hloupá, chce se mi křičet. Táta mamku nikdy neuhodil, týral a mrzačil jen její duši.

Já byla z nás dvou ta, pro koho byla škola hrou, která chodila poctivě na přednášky i cvičení a před zkouškami se pak snažila do svého Jarouška dostat co nejvíce. A zatímco já jsem třídila a zpracovávala podklady na zkoušky druhého semestru, Jarouškova nejbystřejší spermie „Sláveček" dosáhla svého cíle. Potrat? To bych nikdy nepřipustila, a tak díky rizikovému těhotenství dodělával už třetí semestr nastávajíc tatínek sám. Titul inženýra ekonomie přebíral v aule pražského Karolina také sám a já se Slávečkem vedle sebe a Aničkou na klíně jsme tomu hrdě přihlíželi z lavic pro rodinné příslušníky.

Dnes, když mám slabou chvilku a je mi nejhůř, říkám si: „Kdybych tehdy měla rozum, dnes bych neměla vás," a zabořím ubrečený nos do vůně, která předčí všechny „Diory" světa – vlásků svých dětí.

První výbuchy agrese a Jaromírovy „opičky" jsem se snažila sama před sebou ospravedlnit: „Má toho moc. Učení mu samo do hlavy neleze," na mateřské jsem mu připravovala podklady ke státnicím. Kolikrát jsem ho viděla zhrouceného – a úplně na dně. „Leničko, miláčku, já to nezvládnu," plakal z jedné strany on a z druhé nemocný syn, kterému jsem po nocích vyměňovala chladivé obklady. Slávečkovo tělíčko hořelo čtyřicítkami (angíny, záněty nosohltanů a virózy si u nás podávaly dveře) a můj milovaný muž potřeboval kolem sebe ticho jako v kostele a před sebou voňavou čerstvě mletou kávu, aby při učení neusnul. Nevěřil si.

Titul inženýra a pracovní smlouva ve velké firmě se zahraniční účastí jako by mu propůjčily křídla. I já jsem cítila, jako by ze mě spadl obrovský kámen napětí. Roky nejistoty a stresů jsme společně překonali. Nadechla jsem se z plných plic. Vždyť bylo proč! Konečně začneme ŽÍT jako ostatní. Zatímco během zkoušek se Jaromír téměř nehnul z domova a já obíhala s dětmi blok našeho domu co nejdéle, aby měl tatínek klid na učení, teď se karta obrátila. Čekávala jsem na Jardu s večeří, kterou jsem dlouho po skončení večerního filmu v televizi uchovávala v mikrovlnce a mezitím vybíhala snad stokrát na balkon, jestli už neuvidím jeho rozevlátou postavu blížící se od autobusu.

Osm hodin – nic. Kde se asi zdržel? vrtalo mi nervózně hlavou a přestřihnula jsem obal kokosových sušenek. Devět hodin – nic. Jen aby se mu něco nestalo. V krabičce už ležela jedna jediná zatoulaná sušenka. Deset hodin – monotónní výkřiky přisprostlé odrhovačky skupinky chlapů vracejících se z hospody mě přilepily za závěs k oknu. Že by se… opil? Na jedné straně jsem se lekla a naštvala, ale zároveň se mi i jaksi ulevilo, že je naživu. Minuty se vlekly jako hodiny, kolem se rozhostilo ticho a zase… nic. Seděla jsem v křesle vedle telefonu – kdyby náhodou zavolal. Zachumlala jsem se do deky, kolem jedenácté mě obavy i únava začaly zmáhat. Pomalu jsem upadala do spánku.

Ostré rudé světlo rázem prořízlo tmu. „Hořííí," kryla jsem si rukama oči a vykřikla jsem.

„Nedělej tu kravál," zhasnul Jára ostré světlo. „Fuj, to jsem se tě lekl. Mohl jsem dostat infarkt! Co tu, proboha strašíš?"

„Kdes byl?" špitnula jsem ještě celá popletená.

„Tohleto je ti podobný. Otec přijde domů a ty, slepice, ho budeš vyslýchat! Já, JÁ totiž na rozdíl od tebe pracuju a vydělávám, holčičko!" Myslela jsem si, že snad ještě spím. Údivem mi spadla čelist. „No no, nečum a mazej do postele. Nebo ti mám snad pomoct?" hlasitě říhnul a místností se rozlily štiplavé výpary.

Ráno byl jako mílius a vše odbyl čtyřmi slovy: „Protáhla se nám porada." Se mnou a s dětmi však trávil stále méně času. „Pochop mě, Lenko, když celý den dělám, mám doufám taky právo trochu se uvolnit – konečně žít." Jeho touhu konečně žít a bavit se bych snad i pochopila, vždyť po čem jiném jsem toužila já? Ale mohla jsem snad Slávkovi a Aničce říct: „Pěkně si tu hrajte, děti, a já si jen odskočím na chvilku ,žít' a vrátím se."

Ne nebyly u nás všechny dny černé, to bych lhala, ale ty špatné přibývaly. Vím, že za to tak trochu mohu i já sama. Nedokázala jsem se pořádně a včas vzepřít. Ale… Ale ono se to snadněji řekne, než udělá. Dobře jsem věděla, nebo alespoň podvědomě cítila, že si útoky na mě – na můj rozum, postavu, výchovu dětí – kompenzuje jen vlastní „špatný" den. Pevně jsem věřila, vlastně spíš doufala, že až nastoupím do práce i já, všechno se zlepší. Bláhová! S maturitou a dvěma semestry na ekonomce mě vzali do stejného podniku, kde pracoval můj muž, jako vedoucí kantýny.

Teprve tady jsem Jaromíra poznala z úplně jiného úhlu než doposud. Sebevědomého dravce v moři plném rybiček. Pochopitelně mi to dělalo dobře – ten nepřehlédnutelný, pěkný chlap je můj manžel! Chvílemi mi to připadalo, jako by to byli dva různí lidé. V práci ohleduplný sympatický gentleman, doma neomezený vládce a hospodský surovec. Za dveřmi bytu odkládal masku sympaťáka a navlékal pantofle grobiána. Facky, kopance a ta nejsprostší slova, jimiž mě častoval, se v práci měnily v kytky k svátku, nebo „jen tak", to když jsem měla doma smůlovatý den a „nějak" jsem si večer ublížila. Ne že by na mě mohl pan inženýr vztáhnout ruku, to by byl ode mne před kolegy skutečně hloupý výmysl.

Před podnikem zasvištěly brzdy a holky z kantýny se natlačily k oknu. „Lenko, poběž, pan inženýr přijel…," natahovaly se, aby lépe viděly. Jaromír oběhl auto, otevřel dveře a blížila se k němu vysoká štíhlá černovláska. Políbili se „neosobně" na tváře a ona vplula dovnitř. Polilo mě horko, stud a žárlivý osten se mi zabodl do srdce. Než jsem se vzpamatovala, po mužovi a krásné neznámé zbyl jen zvířený prach na silnici. Marie přede mne položila talířek s nadýchaným sladkým větrníkem: „Neber si to tak, třeba je to…" nedořekla a mírně pokrčila rameny. Zákusek na chvilku pohladil mou zjitřelou duši. Ale jen na moment, obrovský hlad a chuť přede mnou otevřely svůj chřtán jako milosrdná brána zapomnění.

V noci mě Jaromír našel doma s opuchlýma rudýma očima. „Co pořád řveš!!! Já se tu snad udusím," dlouhými kroky pobíhal po pokoji. „Jel jsem na golf, naťukávali jsme tam podmínky smlouvy s novým obchodním partnerem. Musím – musíme (tím nejspíš myslel tu černovlásku) podnik reprezentovat. Copak bych mohl vzít s sebou tebe? Takovou bečku tlustou, ucouranou? Nějakou ženskou od žrádla! To bych byl padlý na hlavu," zvednul koš s vyžehleným dětský prádlem a mrsknul s ním přes celou místnost. Sebrala jsem poslední drobečky svého sebevědomí: „Járo, ale…"

„Mlč, ty ubohá ušmudlaná mamino," zamknul se v ložnici, zalezl do postele a spal.

Od té doby jsme na sebe nepromluvili. Tedy doma. V kantýně mě druhý den čekal pugét – prý od manžela. „Vidíš, Lenko, za takovou kytku bych tomu svému i něco odpustila," laskala se s okvětními lístky růží Marie.

Osten ponížení a žárlivosti se mi do duše zabodával stále hlouběji. Mariin zákusek na „lepší náladu" jsem poprvé v životě odmítla. Jako by se mi udělala v krku záklopka, nemohla jsem pozřít ani jediné sousto. Nikdy jsem si nemyslela, že bych byla nadměrně tlustá. Po porodu snad? Ale teď? Plnoštíhlá to ano, ale bečka sádla…? Při svých 164 centimetrech jsem vážila 64 kilo. Dobře, možná na těch Jaromírových slovech o tom, že maminovatím, něco je, ještě stále jsem se ho snažila pochopit.

A tak jsem přestala jíst – jablko ráno, v poledne a večer a voda a voda a zase voda. Když se sebou něco udělám, třeba… Třeba co? Třeba to mezi námi bude jako dřív, dávala jsem si naději. Vždyť co bych si počala sama, s minimálním platem a dvěma dětmi? Neumím to vysvětlit, ale přes to přese všechno jsem Jaromíra svým způsobem milovala. Přes jeho ponižování i fyzické a psychické tyranizování.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co muži nechápou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.