HNILOBA V KOŘENECH

Copyright © Theo Addair, 2021

Cover Illustration © Lenka Šimečková

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7289-4

Učebnice dějepisu mají se skutečným průběhem událostí společného asi tolik jako piktogram na dveřích toalety s člověkem z masa a kostí. Jsou placaté, černobílé a zjednodušené až na dřeň. Celé řetězce drobných příhod a okolností zpravidla scuknou do jednoho odstavce, opatří jej datem, jmény dvou nebo tří hlavních aktérů a jakýmsi zhodnocením důsledků – jako by snad realita měla nějaké jednoznačné dopady. A právě důsledky jsou tím, co je z celého toho pojetí asi nejvíc zavádějící.

Prolog

Ty dveře vždycky trochu vrznou. Kimp poplašeně vyskočí.

„C-co tady děláš?“

„Klid. Chci ti jenom popřát hodně zdaru. Jo, a taky ti nesu dáreček.“

„Eh… děkuju. Nevěděl jsem, že… no, to neva. Já jenom, promiň. Jsem trochu nervózní, že to praskne.“

Zase si sedne a natáhne se po misce sušenek. Je pobledlý, prsty nešikovné, nevypadá, že by měl vyloženě hlad. Chce jen zaměstnat ruce. Ale na důvodech mi celkem nezáleží.

„Je tu celkem dusno. Snad tu nebudeš moc dlouho.“ Ha ha. Malý soukromý vtípek.

„Taky doufám. Ale zas sem nikdo nechodí. Dobrej nápad,“ ocení uznale. Napije se a otře si pusu. Jedna z posledních věcí, které v životě stihne.

Začíná to jako výraz překvapení, který se pomalu, ale jistě mění v čirou paniku. Dívá se přímo na mě. Chápe, nebo nechápe? Vytřeštěné oči už nejsou jenom známkou údivu, ale taky nedostatku vzduchu. Rty se barví do modra. Natáhne ke mně ruku a upadne na podlahu. Už nedokáže zvednout hlavu, ale pořád na mě zírá. Tak to teda asi chápe.

Nemám moc času. Bylo zbytečné se dívat, ale zajímalo mě, jaké to je. Zklamalo mě to, upřímně.

Popadnu zápisník a zmizím.

Kapitola 1

Integrace je pěkná věc

V učebně sedmého, posledního ročníku na Druhé Zartenské právě probíhala hodina dějepisu. Park seděl na svém přiděleném polštáři, vybledle šedomodrém a nijak zvlášť pohodlném. Na rozdíl od radzarských studentů samozřejmě neměl jak si svoje sezení vylepšit a školní řád nedovoloval, aby si žáci nosili vlastní polštáře. Zaručeně férové a spravedlivé nařízení, týkající se všech studentů bez výjimky, jak Radzarů, tak Sanheianů. O úpravách za použití změnomoci školní řád pochopitelně mlčel. Park už se nad tímhle druhem férovosti a spravedlnosti sotva pozastavoval. Co na tom, že uběhlo půl století od aboličního zákona, který zrušil otroctví, a osmnáct let od prvních krůčků k integraci sanheiských obyvatel? Někdy měl pocit, že Radzarové si ani jedné z těchhle událostí ještě nestihli všimnout.

Výklad dějepisáře, pana Sejuna, obvykle spolehlivě uspával celou třídu. Dnes ale bylo na programu ožehavé téma: objevení Sanheie slavným mořeplavcem Gorianem ze Zartenu, událost tak významná, že se před čtyřmi sty osmdesáti lety stala začátkem nového radzarského letopočtu. V Parkovi se při poslechu té historie svářil nelogický stud se zcela logickým vztekem. Sklopil hlavu ke svým zápiskům – což byla věc, s níž se drtivá většina jeho spolužáků samozřejmě nemusela obtěžovat, protože se jim poznámky v sešitech díky změnomoci zhmotňovaly samy – a nechal clonu zelených vrkočů, aby mu skryla obličej. I tak se mu zdálo, jako by na sobě doslova cítil posměšné pohledy, ačkoli věděl, že si to nejspíš jen představuje.

Při každých pár větách učitelova výkladu se mu v mysli vynořila odpovídající pasáž z Gorianova deníku – knihy, která před pár lety způsobila docela poprask. Vláda tomu tehdy tak úplně nepomohla, když celý spis prohlásila za nenávistný podvrh a striktně zakázala jeho šíření. Kdykoli protektoři narazili na další ručně opsanou kopii, okamžitě ji zničili a jejího držitele předvedli k výslechu. Ani tím však nezabránili bezpočtu dalších Sanheianů, aby se dál potají hrbili nad pracným vytvářením dalších exemplářů. Kimp Yagem, Parkův nejlepší kámoš a třídní potížista, u toho nemohl chybět. Vzhledem k tomu, kolik času spolu trávili, mu Park pochopitelně často pomáhal, ovšem pokaždé úpěnlivě prosil lesní duchy, aby to jeho rodiče nikdy nezjistili.

„Gorian a jeho posádka dostali od zartenského krále veškerou možnou podporu, a tak hladce dosáhli břehů nového kontitentu, přesně, jak Gorian předpověděl,“ vykládal učitel monotónně, ale Parkovi v hlavě naskakovala jiná slova, vyrytá do paměti několikerým přepisováním.

Hladovění začalo už na lodi. Všichni jsme čekali, že tou dobou musíme dávno narazit na břehy Sanheie. Věřili jsme, že velkorysé zásoby koftely, kterou výprava dostala z královských rezerv, jsou prakticky bezedné. Proto se nikdo z nás neobtěžoval svou změnomocí šetřit, všichni jsme se chovali, jako bychom lenošili doma za humny a neplavili se daleko za hranicemi zmapovaného světa.

Jenomže zásoby svého dna přece jen dosáhly. Bez změnomoci nebylo jak opatřit jídlo, a co hůř, ani jak odsolit mořskou vodu. Poslední týden plavby považuji za nejhorší zkušenost svého života. Posádka, která zpočátku hýřila nadšením, se postupně obrátila proti mně.

„Podvedl jsi nás!“ obviňovali mne, jako bych snad sám nestál na téže palubě. „Žádná Sanheia neexistuje!“

Nakonec jsem začal pochybovat i já sám. Přestože doma v Zartenu se důkazy zdály naprosto přesvědčivé, přestože jsem celé roky věnoval podrobnému výzkumu všeho, co vítr a proudy zanesly na zartenské pobřeží, nyní jsem se neubránil nejistotě. Možná je opravdu dosud zmapovaná pevnina, nepočítaje ty drobky ostrůvků rozházené kolem jejích břehů, jedinou suchou zemí na světě. Možná není žádná Sanheia, žádný nový svět, který jsem králi slíbil nalézt a prozkoumat. Svět, který by mohl vydat nová bohatá naleziště koftely, jejíž rezervy se už ve všech pěti královstvích valem tenčily.

Navzdory pochybám se nakonec na obzoru objevil tmavý pruh pobřeží. Ovšem útrapám tou dobou ještě neměl být konec. Nevyslovované obavy se staly skutečností – bez změnomoci se naše obrovská loď prakticky nedala ovládat a přes veškerou snahu se nám nepodařilo s ní bezpečně zakotvit. Nyní ležela bez užitku v písku na mělčině a nalezení nových zásob koftely se tak stalo nikoli prestižním politickým úkolem, ale otázkou života a smrti.

„Gorianova výprava pečlivě prozkoumala pobřeží a objevila bohatá naleziště koftely,“ pokračoval pan Sejun.

Po týdnu v pralese zbylo z bezmála třiceti mužů, kteří se se mnou plavili na Pokořitelce, pouhých šest. Voda v potoce se ukázala zřejmě jedinou neškodnou substancí v téhle části světa – ačkoli je třeba přiznat, že když prvních deset či dvanáct mužů zemřelo po požití různých místních plodů, chuť nás ostatních zkoušet své štěstí v téhle smrtící loterii značně poklesla. Přesto se našlo ještě několik, kteří dali přednost sázce se štěstěnou před pomalým umíráním hlady. Netrefil se ani jeden. Další podlehli zraněním, o něž v neznámém terénu nebyla nouze a která by si se špetkou koftely byli mohli vyléčit mrknutím oka.

A tak nakonec zůstala poslední hrstka otrhaných špinavých ubožáků, bezcílně se prodírajících zapařenou džunglí a vyděšeně sebou trhajících při každém nezvyklém zvuku.

Zabloudil jsem daleko od místa, kde ztroskotala Pokořitelka. Ne že by na tom záleželo, všechno tu vypadalo stejně. Náhle jsem ucítil známé pnutí pod hrudní kostí. Jenomže tohle nebyl ten pocit, který jsem zažíval, když jsem si zapomněl doma pár kousků koftely navíc a po příchodu domů jako by mne to jemně táhlo směrem, kde mám uložené pohotovostní zásoby. Tentokrát jsem pocítil přímo fyzickou bolest, takovou, jakou by asi člověk mohl zakusit, pokud by mu někdo do prsou zabodl velký hák a prudce jím škubl k sobě. Neubránil jsem se výkřiku, zatímco jsem zpola vědomě, zpola instinktivně klopýtal ke hraně blízkého srázu.

Sesypal jsem se z něj s lavinou kamení a hlíny a zůstal ležet. Štiplavé odřeniny a tupě tepající podlitiny se začínaly hlásit o slovo, ale nevšímal jsem si jich. Navzdory tomu – či spíše právě proto –, že drtivá bolest v hrudi byla pryč.

Upřel jsem nevěřícný pohled na sutiny pod svými dlaněmi. Po narudlé koftele, prorostlé žilkami barvy západu slunce, nikde ani památky. Jen hnědočerná hlína se zbytky kořenů a listí a větší či menší úlomky antracitově zbarveného kamení, které na čistých, čerstvě rozlomených plochách hrálo zlatozelenými odlesky.

A přece…

Na zdejším pobřeží bylo vše úplně jiné než doma. Podnebí, půda i vše, co z ní vyrostlo. Nebylo by možné…?

S pošetilým pocitem jsem sevřel v dlani nejbližší drobný úlomek a soustředil jsem se na tu dávno zažitou představu, jako bych se snažil polknout, jenom rukou a nikoli hrdlem. V tom okamžiku se mi střípek kamene přestal zarývat do dlaně a ucítil jsem opojný příliv sil. K takovémuhle návalu změnomoci bych obyčejně musel použít valoun koftely velký nejméně jako pěst. Tak přece mne Dvojjediný neopustil! Vzhlédl jsem k nebi a rozchechtal se na celé kolo.

„Přitom Gorian narazil na místní obyvatelstvo, které na Sanheie živořilo zcela bez změnomoci.“

Vydali jsme se na průzkum vnitrozemí. Po několika mílích jsme zaslechli lidské hlasy. Nemluvily žádným z nám známých jazyků a ani prostřednictvím změnomoci se mi nedařilo pochopit jejich slova. Začal jsem mít obavy, jak bez znalosti místního jazyka poznáme úmysly domorodců. Ale zdálo se, že to brzy zjistíme. Hlasy se staly hlučnějšími, vzrušenějšími a především bližšími. Vystoupili jsme na konec pěšiny a ocitli se tváří v tvář lesním duchům.

Ty postavy vypadaly tak, jak by asi mohlo vypadat dítě, jež lidská žena povila stromu. Stavbou těla připomínaly člověka, ale tím podobnost končila. Vlasy ve všech odstínech hnědé a zelené jim splývaly v dlouhých zacuchaných šňůrách jako mechem porostlé liány. Jejich oblečení tvořily jen kratičké suknice spletené z listů a úponků rostlin, zatímco paže, trup i bosé nohy zůstávaly odhalené. Postavou spíše menší, zato pevně stavění. Ale nejzvláštnější byla jejich kůže. Nejen tím, že byla tmavší než u sluncem opálených zartenských námořníků. Ale především proto, že část její plochy – i když u někoho to bylo méně a u jiného zase více – pokrývalo cosi, co nedokážu popsat jinak než jako zvrásněnou kůru kmene stromu.

Na druhý pohled jsem musel poopravit své mínění o tom, co bylo na těch bytostech nejzvláštnější. Každý z nich totiž co chvíli rychlým pohybem povystrčil z úst špičku jazyka – ačkoli to nebylo zcela přesné. Ve skutečnosti to byly špičky dvě. Bylo to odporné.

„Gorianova výprava nabídla domorodcům pomocnou ruku a zahájila tak vzájemné přátelství mezi našimi národy,“ pronesl pan Sejun s takovým uspokojením, jako by tomu doopravdy věřil.

„Kecy,“ zaslechl Park tichounce z místa, kde seděl Kimp. Raději se po něm neohlížel, ale troufl si aspoň přikývnout.

Ve vesnici, pokud to vůbec byla vesnice, jsme neustále viděli domorodce, jak dělají podivné věci.

Kus stranou několik lidí trhalo z trnitých keřů velké červené bobule. Před jedním z příbytků seděla žena a špičatým kamenem dloubala do kusu dřeva. A u zčásti sesutého okraje hráze se lopotil celý shluk lidí a zřejmě ji opravovali.

To všechno ručně.

Mí společníci vypadali, že to nechápou o nic lépe než já.

„Rozumíte tomu?“ předběhl mne Moset, než jsem stačil vyslovit tutéž otázku.

„Proč se se vším tak dřou, když se jim tu ta místní koftela válí rovnou pod nohama?“ přidal se Livri.

Pokrčil jsem rameny. Pochopil bych, kdyby se místní věnovali nějakým náboženským rituálům, ale přinejmenším oprava přehrady nijak rituálně nepůsobila. Na okraj vědomí se mi začala drát jistá myšlenka, ovšem byla tak absurdní, že jsem ji málem bez přemýšlení odbyl. Ale tohle je Sanheia, připomněl jsem si, tady je nejspíš možné všechno. Došel jsem k muži, který nás vedl, a dotkl se jeho ramene, abych na sebe upozornil. Když se muž otočil, ukázal jsem ke hrázi a rovnou stočil své kroky tím směrem. Muž vypadal trochu překvapeně, ale nezdálo se, že by protestoval.

„Co děláš?“ zeptal se Moset.

„Uvidíš. Jestli se nepletu, tak tomu ani neuvěříš!“

Muži pracující na opravě hráze pochopitelně mezitím pracovat přestali a nepokrytě si nás prohlíželi. Pokynul jsem jim, aby ustoupili. Nejdřív mne počastovali jen prázdnými pohledy, ale pak náš dočasný průvodce něco křikl a všichni o kus poodešli. Sebral jsem kus kamene ze země a stiskl ho v dlani. Vzápětí jsem přenesl připravenou hromadu kamení a hlíny na uvolněné místo v hrázi a utěsnil je v pevně udusaný val.

Mé tušení mne nezklamalo. Hlouček lidí vykřikl údivem a pak začali o překot brebentit a klanět se, jako by stáli přinejmenším před králem.

„O co jde?“ nechápal Livri.

„Oni nemají změnomoc,“ vysvětlil jsem tupě. Sám jsem tomu stěží věřil, ale všechno do sebe zapadalo.

„Jak, nemají?“ Moset nakopl nejbližší kus kamene pod nohama. „Vždyť se tu válí všude kolem.“

„Ne koftelu,“ odpověděl jsem netrpělivě. „Změnomoc. Tu schopnost. Nemají ji. Nemůžou ji používat, nebo to neumějí, co já vím? Je to pro ně prostě jenom kamení.“

„Ale…“ Mosetovi očividně došla řeč.

Livri ho doplnil: „Ale copak něco takového vůbec je? Lidi bez změnomoci?“

„Očividně ano. Chápete, co to znamená?“

„No… že musí všechno dělat ručně…?“ navrhl Moset.

Protočil jsem panenky nad jejich nedovtipností. „To možná taky, ale to je narbonovi pod chvost. Znamená to, že celá tahle země, pánové, se vším, co je na ní, je od nynějška naše.“

„Nakonec se Pokořitelka pod vedením Goriana ze Zartenu navrátila do domovského přístavu s první dodávkou sanheiské koftely na palubě,“ pokračoval s nadšením učitel. „To byl počátek nové éry a současně rok jedna našeho současného letopočtu.“

Během mého života se svět, jak jsem ho znal, změnil k nepoznání. Zarten dosáhl nebývalého rozkvětu. Období míru trvalo tak dlouho, že mnozí muži na vrcholu svých sil válku vůbec nepoznali. Po celém království vyrůstaly paláce a honosná města. Stoly se prohýbaly pod vybranými pokrmy, stěny zdobila nákladná umělecká díla. Šeptalo se o sjednocení všech pěti království do jediného, nazvaného na počest zartenského krále Radzara Moudrého. Pamětníci hovořili o zlatém věku a jedním dechem přidávali i mé jméno. Jméno Goriana ze Zartenu, objevitele Sanheie.

Bylo to teprve posledních několik týdnů, co mne přimělo přehodnotit celý svůj život a zauvažovat, zda má mladická touha po nalezení dalekých neznámých krajů neměla raději zůstat jen nesplněným snem. Změnomoc léčitelů, dokud mi ještě přinášela úlevu, a nyní už jen má horečkou a bolestí omámená mysl mi den za dnem a noc za nocí vykresluje živé obrazy toho, jakou cenou byl zlatý věk vykoupen.

Staleté stromy se s praskotem hroutí k zemi a vlhkým vzduchem zaznívá zoufalé kvílení, jako by sami lesní velikáni naříkali nad svým skonem; ale to ne oni, to jejich děti, ty podivné bytosti z nového kontinentu, oplakávají jejich smrt…

Sanheiští muži a ženy, tísnící se v podpalubí Pokořitelky na cestě k zartenským břehům, špinaví, vyhublí a neschopní vzdorovat všemocnému lidu, který vtrhl do jejich domova a bral si vše, po čem zatoužil…

Biče dopadající na kůrou porostlé hřbety pro takové malichernosti, jako je šmouha na podlaze nebo příliš pomalá práce v temném a dusném podzemí koftelového dolu…

Zelenovlasé dívky s krvácejícím lůnem, pohozené v landerijských ulicích jako použitá věc…

Konec je blízko, cítím to. K odkazu, který po sobě zanechávám, chci říct jen jedno: Je mi to líto.

„No...“ Pan Sejun ztratil nepřítomný pohled a rozhlédl se po třídě. „A kdopak mi poví, proč to byl počátek nové éry? Co tak významného přinesla tato událost?“

Celá třída mlčela jako zařezaná. Park doškrábal do zápisníku na koleně poslední poznámky a vzhlédl. Periferně zachytil, jak se Kimp zavrtěl, a okamžitě mu bylo jasné, co přijde. Nedělej to, nedělej to, myslel si usilovně. Pohled upřel zpět na svůj sešit a držel se, aby na Kimpa ani koutkem oka nepohlédl. Ten cvok by to určitě vzal jako pobídku. Ale ani tahle promyšlená taktika nebyla nic platná.

Kimp vyskočil ze svého polštáře, jako když ho píchne, narovnal se v celé své do půl těla nahé kráse, aby vynikly výrazné reliéfní partie na jeho kůži, a zařval: „Gembeath Vaym Aikem!“

No samozřejmě. Zotročení Lesního lidu. Park složil obličej do dlaní. Akis Soarin a několik dalších spolužáků se škodolibě uchechtlo v očekávání věcí příštích. Reakce pana Sejuna na sebe pochopitelně nedala dlouho čekat.

„Kimpe Yageme, to je tenhle týden potřetí, co mluvíte sanheisky ve škole. O vašem nevhodném… ehm, oděvu ani nemluvě.“

„Můj ,ehm oděv‘ je povolenej už pomalu dvacet let,“ odsekl Kimp. Školní řád od doby integračních zákonů opravdu umožňoval, aby studenti sanheiského původu chodili v tradičním oblečení svého lidu. Ovšem našlo se jen velmi málo těch, kteří měli dostatek drzosti, aby toho pravidla doopravdy využili, jelikož dotyčné tradiční oblečení sestávalo jen z krátké suknice spletené z částí rostlin. A hlavně – integrační zákony byly jedna věc, skutečnost druhá.

„Povolený? Možná. Vhodný? Na to si odpovězte sám. A o úředním jazyce mluví školní řád jasně. V sedmnácti letech byste měl být schopen porozumět základním pravidlům. Sbalte si věci a odejděte, na dva dny jste uvolněn.“

Kimp blýskl po Parkovi pohledem, vzdorně pohodil dlouhými tmavozelenými vlasy, které nosil podle sanheiských obyčejů v zacuchaných vrkočích, sehnul se pro svou brašnu – už ji měl sbalenou předem, kéž by ho blesk trefil – a bez dalšího slova zmizel ze třídy.

„Tak, z tohohle mráčku už nám dneska nezaprší,“ poznamenal pan Sejun. Tentokrát se zasmála skoro celá třída.

Park se nesmál. Nejen kvůli tomu, že také patřil k Vaym Aikem, ale především proto, že sám byl rozhodně dalek dělat si z někoho, z kohokoli, legraci kvůli jeho jménu. I kdyby to byl Radzar. Za jméno přece člověk nemůže. Radzarům možná připadá k popukání, že Kimp Yagem znamená dešťový oblak, on by se zase na oplátku mohl smát Reice, že kdyby v jejím jméně změnil jediné písmenko, znamenalo by v jeho jazyce špínu, kterou jste našli za nehty. Ale Parka by něco podobného ani nenapadlo. Jednak by nepochybně dostal nakládačku, kdyby na to Reiku upozornil, a jednak sám líp než spousta jiných věděl, jak to může dopadnout, když rodiče v dobré víře chtějí milovanému děťátku vymyslet pěkné jméno. Koneckonců, ne každý má to štěstí jmenovat se plným jménem Lesopark.

Park svoje rodiče nevinil, to ne. Když se narodil, byli v rezervaci pár měsíců, radzarsky rozuměli s bídou a podle svého nejlepšího vědomí toužili dát synovi hezké radzarské jméno. Bude se mu tak na tomhle světadíle jistě lépe žít, těšili se. Nebyla úplně jejich vina, že k tomu přistoupili tak… sanheisky. Ale kdyby si mohl vybrat, dal by přednost jménu, které aspoň v jednom z obou jazyků doopravdy existuje. A které, když už jsme u toho, jeho rodiče dovedou pořádně vyslovit.

„No dobře, dobře,“ utišil pan Sejun neochotně poslední smíšky. „Takže kdo mi může říct, proč objevení Sanheie znamenalo novou éru? Akisi?“

„Protože nové bohaté zdroje sanheiské koftely, která nahradila původní místní koftelu, umožnily nejen nevídaný rozmach výroby a služeb, ale především ukončení staletí trvajících rozbrojů mezi královstvími a nakonec i jejich sjednocení a vznik Radzarey jako jediného státu.“

Park nenápadně protočil oči. Akis nejen že nad odpovědí nepřemýšlel, protože toho nejspíš nebyl schopen, ale ani se neobtěžoval našprtat se větu z učebnice a prostě ji bezostyšně přečetl.

„Výborně,“ pochválil ho učitel, pravděpodobně za to, že vůbec umí číst. „Za domácí úkol mi všichni napíšete alespoň stránku o tom, jaký přínos mělo objevení Sanheie pro naši civilizaci. Zájemci mohou odpovědět na bonusovou otázku, proč je sanheiská koftela – tedy naše současná, jak ji znáte – o tolik efektivnější než ta původní. Mimochodem, kdo chcete letos skládat závěrečné zkoušky z přírodních věd, berte to jako povinné.“

Po skončení hodiny Parkovi chvíli trvalo, než se skrz davy studentů probojoval ven. Když se mu to konečně podařilo, málem narazil Akisovi do zad. Ten si ho naštěstí nevšiml, momentálně měl se svými dvěma kamarádíčky lepší program.

„Fuj, tady to ale smrdí,“ povykoval a afektovaně si zacpával nos.

Ostatní se k němu hned přidali. „Přesně, hnus.“

„Podle mě by lidi neměli pouštět do školy, když takhle smrděj.“

„Lidi?“ zapitvořil se Akis dramaticky pochybovačným tónem a vyvolal tím u svých nohsledů salvu smíchu.

Park o kus odstoupil, aby je mohl obejít, a konečně spatřil oběť jejich pobavení. Jestara se opírala o zeď, vlasy jako vždy schované pod barevným šátkem, a tvářila se otráveně.

Nikdy pořádně nevěděl, co si o Jestaře myslet. Vzpomínal si, že když byli malí, v prvním ročníku, možná ještě ve druhém, držela se hodně s radzarskými dětmi. Vlastně měl původně zato, že i ona sama – se svou poměrně světlou a hladkou tváří a věčně ukrytými vlasy – k nim patří. A nejspíš nebyl sám, kdo měl zprvu ten dojem a kdo byl postupem času nucen si ho poopravit, protože Jestařiných radzarských kamarádů valem ubývalo, až jí nezůstal ani jediný. Ovšem ten rok, rok a půl stačil k tomu, aby byla v očích svých sanheiských spolužáků zapsaná jako člen radzarské party, jako příslušník těch druhých. Nikdo z nich neměl tendenci si jí všímat a ona sama se nikomu nevnucovala.

Později už byl tenhle status quo natolik zažitý, že Parka ani nenapadlo o něm přemýšlet. Byli tu lidé, co patřili k nám, pak lidé, co patřili k nim, a pak tu byla Jestara. Radzarové ani Vaym Aikem ji mezi sebe nezvali a tolik míšenců zas na Druhou Zartenskou nechodilo, aby vytvořili samostatnou partu. Možná tak pět šest lidí z různých ročníků, víc ne. Třeba měla nějaké přátele v domově – koneckonců, dokud platil zákon proti styku, většina novorozeňat smíšené krve končila v útulcích, ne-li hůř. Jenže ze sirotků a odložených nechtěných dětí, ponechaných vlažné péči přepracovaných vychovatelek, se jen zřídka stávali studenti jedné z nejlepších škol v provincii.

Zdálo se, že ji to netrápí. Dál nosila dlouhé rukávy i nohavice a na vlasech šátek, ačkoli teď už na tom nezáleželo, a vždycky vypadala trochu jako někdo, komu jsou ostatní ukradení – jenomže co jiného zbývá někomu, kdo je na oplátku ukradený ostatním?

„Je to prostě dezinfekce,“ protočila teď oči. „Čistota. Chápu, že to nemůžeš znát.“

„Čistota,“ zachechtal se Akis. „Dezinfikuje se špína, víš? Proto seš tim celá zlitá.“

„Jenom preventivní opatření,“ procedila Jestara.

„Pf, to určitě. Nejspíš je celá dřevárna prolezlá plísní a sajrajtem.“

„V tom případě bys měl být rád, že jsem tak dobře vydezinfikovaná,“ usmála se falešně a schválně se protáhla těsně kolem něj.

Akis podle očekávání ustoupil, aby se ho nedotkla, ale nastavil jí aspoň nohu a do zad jí ještě houknul: „Budu si stěžovat! Todle nemusíme snášet!“

Park si povzdechl a radši spěšně vykročil přes plácek pryč, než se ti tři začnou rozhlížet po nové zábavě. Přesně jak si myslel, Kimp na něj čekal napůl schovaný ve stínu na okraji lederového lesíku. Park zamířil přímo k němu.

„Seš dutej pařez,“ poinformoval ho v sanheištině rovnou na úvod.

„Jsem bojovník za svobodu,“ opravil ho Kimp.

Park si odfrkl. „Maximálně tak bojovník za vyhazov od závěreček.“

„Hele, bojovníci za svobodu musej přinášet oběti. Vem si dvaašedesátej. Tehdy lidi umírali za svoji věc.“

Nepokoje ve dvaašedesátém, pomyslel si Park. Na jazyku ucítil nádech písku a popela a před očima se mu promítl nápis na žlutém kameni. Všichni jsme děti dvaašedesátého.

Nahlas řekl: „Tak umírání je něco jinýho. To mělo účel, protože umírání může někoho šokovat. Uvolnění ze školy šokuje leda tak tvoji mámu.“

„Však ještě neni všem dnům konec. Ten kretén Soarin už mě dlouho štvát nebude.“

Park se musel mimoděk usmát, jak Kimp – stejně jako kdokoli jiný, koho znal – do svojí řeči plynule vkládá radzarská slova, kterých se mu v mateřštině nedostává. Třeba kretén. Přičemž samozřejmě komolil hlásky, které v sanheištině neexistovaly – tomu se nedalo úplně vyhnout, když měl člověk dvě špičky jazyka –, takže v jeho podání to znělo trochu jako kuešéň.

„Kašli na něj. Co takhle se stavit pro trochu kajoku a jít se zašít na skály?“

„Jmenuje se to ghay yokem,“ opravil ho Kimp s despektem, „a pokud mi nabízíš výlet tim rozkošnym kouzelnym vozítkem, dneska na to fakt nemám chuť.“

„Každej tomu řiká kajok, smiř se. A jestli tam nechceš po vzoru svejch předků putovat dva dny…“

„Každej, jo?“ zasyčel Kimp. „Možná, pokud máš pod slovem každej na mysli rozmazlený radzarský fakany, pro který to neni nic než zábava a způsob, jak vypadat módně. To je úplně stejný, jako když si ta čarodějnická čubka loni udělala ty vlasy.“

„Náhodou jí to slušelo,“ zamumlal Park. Zendra Soarin, Akisova sestra-dvojče, minulý rok jednou přišla do školy se svými dlouhými vlasy přebarvenými na olivově zelenou a upravenými do smotaných pramenů, připomínajících tradiční vrkoče Vaym Aikem. Tu a tam do nich měla zapletený lístek nebo větvičku. Podle Parka to vypadalo moc hezky. Dokonce se osmělil a řekl jí to. Usmála se na něj.

„Slušelo,“ zapitvořil se Kimp. „Jasně. Dokonce jí to Furqeska pochválila. Pochválila! Chápeš vůbec, že moji mámu vyhodili ze školy, z dřevácký školy, jenom za to, že si to odmítla ostříhat? Neni to móda pro děcka, co maj tolik magie, že můžou mít každej den jinej účes! Prostě neni!“

„Tímhle ničemu nepomáháš. Já jsem jenom –“

„Přesně,“ skočil mu Kimp do řeči, protože když se takhle rozjede, je prostě k nezastavení, „ty seš jenom. Cucák, co neví, kdo je. Taky to nosíš, aby ti to slušelo?“

Park podrážděně ucukl a vytrhl mu z ruky svůj vrkoč. „Uklidni se, prosim tě.“

„Možná bys moh začít používat i ten smradlavej lektvar, co si Jestara nejspíš kupuje za všechny poukázky, ke kterejm se jenom dokáže dostat, aby měla hladkou kůži. Anebo to zkusit jako ta prvačka loni, co na to šla silou a už nikdy nebude mít nic, čemu by se dalo řikat normální obličej.“

Park už toho začínal mít dost. „Takže jsem špatnej, protože každýho nenenávidím jako ty?!“

„To jsem neřek,“ couvl Kimp. „Neni to tvoje vina, že nemáš žádný kořeny. Ale nemůžeš mi vyčítat, že já je mám.“

„Já ti to přece nevyčítám. Jenom si nemyslim, že přilejvat do toho všeho další a další nenávist by mohlo čemukoli pomoct.“

„Ve dvaašedesátým to pomohlo!“

„Pomohlo?!“

„A ne snad? Máme integrační zákony, i když to neni kdo ví co.“

„Ale za jakou cenu? Vážně si myslíš, že tolik mrtvejch za to stálo?“

„Ne, pokud budou všichni jako ty. Pokud to necháme prostě vyhnít. Pak umírali nadarmo. Hele, já to studuju, našel jsem – našel jsem neskutečný věci, chápeš? Věci, o kterejch nemaj tušení ani naši, a to byli u toho. Jenomže si to nespojili, rozumíš? Už to mám skoro pohromadě. Až se všecko dostane ven – kámo, z toho lidi zůstanou jak spadlý z haluze. Ale musej bejt už načatý. Zralý na tyhle informace. Vybičovaný z tý unylosti, co nás tu všechny požírá.“

„Jaký věci?“ Kimpovo skoro až posedlé vrtání se v minulosti trvalo už nějaký ten pátek a Park byl zvědavý, jaký to má vlastně všechno smysl.

„Neskutečný,“ zopakoval Kimp samolibě.

„Fakt úplná studnice informací. Víc bys mi to přiblížit nemoh?“

„Všecko bude, neševel se. Už mi chybí jenom pár detailů a nepotřebuju, aby to někdo vykecal dřív, než budu mít všecko připra...,“ zarazil se v půlce slova a prudce se otočil. „Hej, co to bylo?!“

Park se ani nestihl urazit ohledně toho vykecání, protože v tu chvíli to taky ucítil. Uprostřed horkého dne mu přeběhl mráz po zádech a vlasy vzadu na krku se mu zježily. A nebyl to jen tak nějaký náznak. Tenhle pocit byl úplně jasný a nezaměnitelný.

„To bylo blízko!“ vyhrkl, instinktivně se sehnul a rychle se rozhlédl. Za ty roky, co strávil ve škole, se naučil jednu věc. Když člověk ucítí, jak mu po těle leze magie, nikdy není na škodu uhnout, přikrčit se nebo aspoň pohledem zkontrolovat, jestli po něm třeba neletí bota. Ale nikde nic.

Kimp se zamračil a popošel za nejbližší shluk stromů.

„Jako bych tu prve něco zahlíd,“ zabručel. Sklonil se a chvíli zkoumal půdu pokrytou opadaným jehličím. „Podle mě tu někdo stál.“

„Možná,“ připustil Park, protože se mu nezdálo, že by z pohledu na zem mohl přítel cokoli vyvodit.

Kimp ještě chvíli zachmuřeně zkoumal nicneříkající kus země a pak vstal. „Jestli půjde všecko tak, jak si myslim, tak koncem tejdne bych moh mít poslední informace. Pak ti řeknu věci, že budeš zírat.“

Park byl ještě zvědavější než předtím, ale bylo mu jasné, že prozatím z kamaráda víc nedostane. Doprovodil ho kus cesty, který měli společný. Domů se mu ještě nechtělo a chvíli zvažoval, co by mohl dělat jiného. Nakonec usoudil, že na skály by přece jen rád zajel, pokud by se mu povedlo někoho přemluvit, aby mu dělal společnost. Asi dvakrát tam byl sám a nebyla to zkušenost, kterou by si hodlal zopakovat. Yoke už nejspíš bude doma, ale třeba by ji přesvědčil k menšímu výletu.

Landerijské hradby, dnes už spíše jejich pozůstatky, svazovaly dva zdánlivě neslučitelné světy, oddělené pevnou kamennou zdí. Za prvé Staré Město, které bylo domovem mnoha vážených radzarských rodin, odvozujících svůj původ ještě z Věku království. Z dob, kdy byla Landerie hlavním městem Zartenu, nejbohatšího království z Pěti. Později ji rozrůstající se Tornella odsunula na druhé místo a stala se moderní metropolí celé sjednocené Radzarey, ale Landerie dýchala historií. Tady byly k vidění honosné vily s rozkvetlými, kouzlem zavlažovanými zahradami, na stíněných zápražích posedávaly staré dámy, nostalgicky vzpomínaly na staré dobré časy před vydáním aboličního zákona a podezíravě mhouřily oči na každého dřeváka, který se odvážil svýma nohama pošpinit bělostnou dlažbu ulice.

A pak tu bylo Nové Město. Navzdory označení se místní stavby mnohem hůře bránily zubu času, také byly o poznání menší a každý kousek zeleně byl vybojován v potu a zaléván nekonečnými mílemi nachozenými s vědry ke studni a zpět. Tady žila pestrá směsice lidí, kteří doputovali do Landerie nejrůznějšími cestami osudu, od přistěhovalců z rezervace, kteří se sem dostali teprve nedávno, až po potomky otroků, z nichž poslední generace předčasně zvetšelých starců a stařen s jizvami kolem zápěstí ještě dožívala v domovech svých potomků.

Druhá Zartenská, nejvyhlášenější ve městě a původně samozřejmě výlučně radzarská škola, měla dlouhou tradici. Po přijetí integračních zákonů ovšem přesídlila z historického centra do nové moderní budovy, postavené na pomezí Starého a Nového Města. Protože integrace je jistě pěkná věc, ale všechno má své meze. Bývalá sanheiská škola, Radzary přezdívaná dřevárna, se po menších úpravách změnila na dětský domov; sirotků a opuštěných dětí tu po nepokojích zůstalo víc než dost a původní budova útulku v té době praskala ve švech.

Park došel až do ulice, kde bydlela Yoke – jeho nejlepší kamarádka mimo Kimpa. Znali se od dětství, ještě z rezervace na pobřeží. Yokina máma Kijke přišla na Radzareu jako malá holka. V době, kdy se Parkovi rodiče ocitli v rezervaci, žila Kijke už nějakou dobu v Landerii se svým mužem Ghaimem, ale Yokini prarodiče se rozhodli v rezervaci zůstat a jejich dcera s mužem a později i s jejich vnučkou je tam navštěvovali, kdykoli jen mohli.

Stejně jako tolik jiných se na jednu stranu pokoušeli držet se zbytků svých tradic a na druhou se snažili dělat vše pro to, aby jejich potomek nalezl v novém domově co nejlepší uplatnění. Nejspíš i proto byli velmi přísní, pokud šlo o Yokiny školní výsledky. Napřed se zdálo, že přesně na tom Parkův dnešní nápad ztroskotá, protože teta Kijke nekompromisně prohlásila, že esej na dějiny má přednost. Teprve když slíbili, že si vezmou učení s sebou a budou se mu aspoň trochu věnovat, dostala Yoke neodmyslitelné připomenutí o zodpovědnosti a spolu s ním i svolení vyrazit ven.

„Myslela jsem, že chceš jít s Kimpem,“ podivila se už po cestě.

„To jsem chtěl. Jenomže on je dneska zas v pátracim módu, a tak nemá čas.“

„Copak v něm někdy není?“

„Taky pravda. Kajok?“ navrhl Park, když se ocitli na rozcestí mezi jeho domem a nádražím.

„Mám s sebou,“ pochválila se a zahnula k vlaku. „Vrátíš mi ho zítra.“

Na nástupišti už čekalo několik skupinek, vesměs mládež z jejich školy, ale také pár rodin s dětmi. Někteří měli na sobě jen tradiční suknice, většina byla oblečená buď v něčem domácí výroby jako Park s Yoke, nebo v jednotvárných našedlých šatech z výdejny. Počasí slibovalo jen mírný větřík a všichni toho zřejmě chtěli využít.

„Tam bude narváno, takhle brzy odpoledne,“ podotkl Park.

„Nevadí… Stmívá se pozdě, můžeme si vyšlápnout až nahoru. Je tam klid i potok.“

„Všechno, co je potřeba. Proč ne. A hele, už je tady.“

Vlak zahoukal, aby upozornil cestující na svůj jinak neslyšný příjezd do stanice. Park musel uznat, že opravdu vypadá trochu jako atrakce v rezervaci. Na jednu stranu chápal, co na tom Kimpa tak štve. Ale to se změnit nedalo, tak proč se užírat pro nic za nic?

„Kimp je idiot,“ zamumlal bez zjevné souvislosti s čímkoli, když se usadili na měkká sedadla.

„Vlastně ho docela chápu,“ poznamenala Yoke.

„V čem konkrétně?“

„V tom jeho vzteku. Taky mě štve být jenom chudinkou odkázanou na všechno tohle,“ mávla rukou v širokém gestu zahrnující kouzlem poháněný vlak a nejspíš i mnohem víc.

„Koho by to neštvalo,“ pokrčil rameny Park. „Jenom mi přijde zbytečný tratit sílu na rozčilování, když s tím stejně nic nenaděláš.“

„To je otázka. Kdyby si to řekl každý, ani bychom nechodili do školy.“

„Ne že by to tedy byla taková výhra.“

„Nevím, jestli je to výhra, ale neznám žádnou lepší variantu.“

Park jen nezávazně pokrčil rameny, protože vlak už zastavoval a byl čas vystupovat. Několik desítek lidí, bez výjimky Sanheianů, se vyhrnulo ven a rozprchlo se po okolí. Maminky roztáhly deky a vybalily dětem svačiny, skupinky mladých obsadily menší jeskyně a sluncem ozářené plošiny, dvojice se ztratily v odlehlejších koutech. Starší žena s unavenou tváří poklekla u skalní stěny, dlaň přiložila k neuměle vytesanému reliéfu košatého stromu, jehož jednu stranu stravovaly plameny, a tiše se rozeštkala. Park odvrátil pohled. Ani po těch letech to nebyl zdaleka výjimečný výjev. V Landerii stále zůstávali lidé, pro něž se před osmnácti lety život zastavil.

„Pojďme,“ pobídl kamarádku, nečekal na odpověď a vykročil do kopce.

„Ve městě člověk snadno zapomene, že se to všechno doopravdy stalo,“ poznamenala Yoke a naposledy se ohlédla po žalem zlomené ženě. „Je to spíš jako něco z dějepisu. Až tady si uvědomíš, že není.“

„Pro mě je to pořád jako z dějepisu,“ přiznal neochotně.

„To je přirozené, vy jste tu ještě nebyli. Za to se nemusíš stydět. Tátova sestřenice tady zahynula,“ dodala beze změny intonace, jako čirý fakt.

„To je mi líto.“

„Ne, není. Ani mně to není líto, ne doopravdy. Vždyť jsem ji neznala. Víš, koho je mi jedině líto?“

„Co?“

„Nás. Nás všech dětí dvaašedesátého.“

Park na ni ostře pohlédl. Chtěl se jí zeptat, proč to řekla, ale nakonec zůstal zticha. Nedokázal by to vysvětlit slovy, ale mnohem později si uvědomil, že to taky aspoň náznakem cítil už tehdy, v samých začátcích všeho, co mělo teprve přijít.

Nějakou dobu stoupali mlčky, každý ztracen ve vlastních myšlenkách, dokud se stezka nevyhoupla přes okraj a nerozplynula se na kraji volného prostranství.

„Tak, a jsme tady,“ prohodil úplně zbytečně, protože mu bylo nepříjemné stát na tom místě mlčky.

Ocitli se na okraji rozlehlé plošiny. Vyprahlá, zničená země ničím nepřipomínala hustý les, který se tu kdysi tyčil. Park pohlédl na zčásti vybledlý nápis vyvedený uhlem na skalní stěně. Všichni jsme děti dvaašedesátého. Kdo ví, kdo a kdy ho tam napsal prvně a co se mu přitom honilo hlavou. Vždycky, když už začínal mizet, někdo ho obtáhl. Nejednou ho opravoval i on s Kimpem. Pokaždé mu připadalo, že dělá něco lákavě nepatřičného.

Yoke se rozhlédla. „Je na tom něco děsivého, na tom klidu. Neměl by tu být klid.“

„Proto sem nikdy nechodim sám,“ přiznal. „Párkrát jsem to zkusil a bylo to k nesnesení.“

Yoke mlčela a Park už nechtěl dál přemýšlet o tom, že jsou všichni děti dvaašedesátého. „Tamhle v tý díře máme s Kimpem schovanou deku, mám ji podat?“

„Tak jo,“ souhlasila. „A možná bychom měli začít tím úkolem.“

„Ty ho fakt chceš dělat?“

„No, dělat možná zatím ne, ale – chci říct, co tam vůbec chceš psát? Úplně lhát se mi příčí, a když to napíšu tak, jak si to doopravdy myslím, skončím zase s trojkou.“

„Trojka je dobrá,“ ušklíbl se Park.

„Možná pro tebe. Tobě je stipendium na univerzitu ukradené.“

„Tebe to ještě nepřešlo?“

„Proč si všichni myslíte, že mě to má přejít?“ zeptala se dotčeně.

„Zblázníš se tam. Na univerzitu se nevztahuje zákon o integraci. Nebudeš tam mít žádný úlevy. Nikoho nebude zajímat, že musíš do školy chodit pěšky, že si musíš všechno zapisovat ručně, že kromě učení se musíš ještě otáčet, abys měla co jíst a do čeho se oblíkat. Jak se jim chceš rovnat?“

„Gamu Heukem to taky dokázala,“ odsekla vzdorně.

„Nevíš, co se řiká? Gamu Heukem to dokázala jenom proto, že spala s půlkou –“

„To jsou jen řeči.“

„Jak myslíš. Já ti to přeju, fakt jo. Jenom nechci, aby tě to semlelo.“

„A co mám dělat? Složit závěrečky a do smrti uklízet ve škole nebo v léčitelně? Nebo jít do služby ve Starém Městě?“

„Nevim. Po pravdě, já čím dál víc uvažuju o zámořský.“

Yoke se zasekla s rukou napůl v brašně a vykulila na něj oči. „To myslíš vážně?“

„A co jako? Po deseti letech budu mít výsluhu a nazdar.“

„Pokud se toho dožiješ. Víš přece, že strejda...“

„Vim,“ přitakal naoko nevzrušeně. Dobře věděl, že muž Yokiny tety Maipy v Zámoří zahynul. Není to nepravděpodobný vývoj situace. Zámořská státní služba, tedy práce v koftelových dolech, nebyla žádná procházka lesem. Ale nenapadala ho alternativa, která by se mu zdála příjemnější. Tohle aspoň slibovalo nějakou budoucnost, ke které se dalo upnout, až odslouží povinnou dobu. A kromě toho se toužil podívat do míst, odkud pocházeli jeho rodiče.

„Copak už nechceš psát knížky?“

„Chci,“ odsekl. K čemu byly sny? Psaním se jeden neuživí. Pak se zasmál, i když trochu nuceně. „Víš, co v zámořský nasbírám námětů?“

„A já jsem prý blázen,“ zavrtěla Yoke hlavou a vytáhla z brašny malý balíček a dvě dřevěné misky. „No, koukám, že do školy toho asi dneska moc neuděláme.“

„Už jsem se bál, že to neřekneš.“

Nabrala z potoka vodu, přisypala kajok a podala jednu misku Parkovi. „Tak, a teď už všechny špatné myšlenky pryč,“ usmála se.

Přikývl, zavřel oči a soustředil se na vyčištění své mysli od všeho nepodstatného balastu.

„Ombe Aikem, vyslyšte můj hlas,“ pronesla Yoke zpěvavě, „doveďte mě na univerzitu a já všechny vědomosti použiju k tomu, abych konala dobro.“

Vzápětí Park uslyšel, jak postavila svou misku na zem. Usoudil, že jeho mysl už asi čistší nebude, a doufal, že mu to duchové lesa prominou. Nadechl se a naráz vypil celou misku. Ucítil, jak se jeho vědomí rozpíná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hniloba v kořenech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.