Ema Labudová

Lada u ledu

Copyright © Ema Labudová, 2021

ISBN 9788020720177

Předmluva.

Because.

Třicátý první prosinec roku 1978 začne ztepla. Je ti šestnáct. Na rodinnou silvestrovskou procházku vyrazíš s rodiči a Cyrilem ještě v rozepnuté šusťákové bundě, odpoledne pomáháš mámě mazat chlebíčky s česnekovou pomazánkou, z nichž ovšem nebudeš nic mít, protože sis během prázdnin horlivým uklízením, žehlením a mytím nádobí těžce vybojovala povolení zůstat až do půlnoci sedět s kamarády U Hasičů. A když s příslibem něčeho vzrušujícího na mysli vyjdeš z domu, šusťákovku necháváš rozepnutou. Scházíte se nejdřív jen ty, Naďa a Martina, Naďa už z dálky mává síťovkou s ukořistěnou lahví Svíčky, až na ni Martina syčí, ať to schová, a jdete železničním podchodem a po mostku přes řeku kus za město na kraj lesa, kde si sednete za pomník Jana Amose Komenského a víno si vypijete.

Potom sedíš v bundě rozepnuté až k pupku na lavici u podlouhlého stolu pod trámovím přístřešku U Hasičů, které je pokryté zvlněným plechem, aby na těch asi deset stolů přivrtaných k betonovému plácku, na němž kiosek stojí, případně nepršelo. Jiřina Pomahačová, dcera Jiřího Pomahače, vedoucího podniku, ti vyndala poslední nakládaný hermelín a všechny zbylé kozí rohy, co ve sklenici ještě plavaly, protože ví, že ty je ráda, a k tomu ti přinesla na prkýnku celou čtvrtku chleba. Jíš hermelín vidličkou a nožem a papričky i chleba rukama. Je ti – no, o tom asi spíš jindy.

Martina se směje, když si zapaluje cigaretu, a vykládá, jak její máma dostala v práci celej kartón těhletěch hábéček a vůbec si nevšimla, že jí dvě krabičky zmizly. Ale je na ní stejně vidět, že se cítí trochu světově, a to až do chvíle, kdy Majkl, který přišel před chvílí, nakrabatí obočí a řekne si o šluka, protože Majkl, který kouří ameriky, potáhne z Martininy kořisti a nestačí ani pořádně vyfouknout kouř, a už (od pusy se mu s každým slovem nárazovitě valí obláčky dýmu) se napůl směje, napůl dělá, že zvrací, a říká: „Ty vole, co to je za slámu,“ a Martina ho naoko šlehá šálou, kterou si před chvílí rozvázala, rozfajrovaná teplým prosincem a vínem. Ty sis vyhrnula rukávy na bundě, aby sis je nezamazala olejem od hermelínu. A Naďa říká Jiřině, že chce taky hermoš, a Jiřina jí odpovídá, že má smolíka a že Lada slupla poslední. To ale není pravda, ještě máš půlku před sebou, a i tvému připitému mozku padá kámen ze srdce, když se slyšíš říct, že tu druhou polovinu Nadě přenecháš. Naďa se upejpá, ale jenom chvilku, a pak patlá hermelín na chleba a rozplývá se nad ním způsobem, kterého ty nikdy nebudeš schopná, a ptá se Jiřiny, jak dlouho to bylo naložený, že je to hotová pomazánka, a Jiřina se chraptivě chechtá, že to kdyby jí řekla, tak se, jako Naďa, začne bát, aby jí sýr nevyšel naproti. Tak se otáčíš čelem k fotbalovému hřišti, co je přímo naproti stánku, a civíš do noci, opíráš se zády o stůl, i když je tedy docela dobře možné, že jsi tím bundě podepsala rozsudek smrti, a slyšíš vlevo hučet řeku a všude okolo tát sníh.

Blíží se k vám Pavel, dandy, a sedá si vedle Martiny, protože spolu chodí, i když ty, Naďa i Jarmila, která s vámi není, protože je s rodiči na chatě prarodičů v Českém

Krumlově, si myslíte, že Pavel ze všeho nejvíc chodí sám se sebou, no ale každej jsme ňákej, a Pavel přinesl flašku hruškovice, kterou si vysloužil u strýce za to, že, jak on říká, „cedil tři tejdny krev, sklidil celej sad a pak vytřídil tři sta padesát tisíc hrušek,“ aby k destilaci neprošla ani jedna červivá nebo nahnilá, a nalévá všem včetně Jiřiny, i když Jiřina říká, že ne, díky, ale Pavel ji uzemňuje prohlášením, že nemakal jako idiot měsíc u strýce pod Brnem, aby mu pak někdo vykládal ne, díky. Je to sajrajt, myslíš si, a jen si dáváš pozor, aby se ti ve tváři nepohnul ani sval, jako bys pila vodu, i když se na tebe vlastně nikdo nedívá, kromě Landera, který neříká nic, jako obvykle. Otáčíš se zase zády a díváš se do noci a řeka mluví, a Landerův pohled máš pořád v kapuci. Slyšíš ho, jak vrtí hlavou a říká, že půjde do matiky, a Pavel zaržá, že to je úplná sebevražda. A Lander se usmívá a krčí rameny. Majkl namítá: „Toho tvýho zemáku je ale spousta,“ to říká proto, že Pavel si zapsal zeměpis, přesvědčen, že maturita ze zeměpisu je formalita v pravém smyslu slova, „a koneckonců z matiky si pak může vytáhnout třebas, no nevim, teď mě nic nenapadá, něco lehkýho, a ze zemáku si pak můžeš natahat, éé, hospodářství jihovýchodní Asie,“ a Pavel na to zas, že žádná taková otázka není, a i kdyby byla, tak – a Pavel zopakuje svoji mantru – to najdeš v tom atlase, co ti ho pučej na potítku. A pak to už zase sklouzne k zpět k matematice, a Martina že asi rupne a vůbec tu maturu nebude muset řešit, protože ji k ní Svatý vůbec nepustí, a Naďa jí na to odsekává, že kdyby se na ty funkce den předem půl hodiny učila, tak má minimálně trojku, protože u Svatýho musíš vyvinout aktivní snahu k tomu, abys z tý písemky dostala kouli, a Martina na to: „Kdo dá písemku den před začátkem prázdnin?“

Když zavřeš oči, svět se začne otáčet mnohem rychleji, přesně jak psal Hemingway ve Fiestě, a ztrácíš přehled o tématu debaty, a když ho zase nacházíš, slyšíš něco jako: Tak ať Pavel ale do prdele něco navrhne, když mu nic nevoní, a Pavel že nic navrhovat nebude, tak mu Majkl domlouvá, a holky se smějou, že ti dva jsou manželé po dvaceti letech, a Martina se děsí, že jestli to bude za dvacet roků vypadat takhle, no tak to nevim, a Lander se dívá na tvůj zátylek a srká hruškovici ze sklenice od hořčice, protože panáky jsou v tahu od listopadu, kdy se jednou u Hasičů sešlo snad celé město a kdy tvůj otec, prohrav sázku o to, kdo udělá víc shybů na fotbalové brance, vsadil se se zástupcem ředitele školy, že přebrodí řeku s věží z frťanů naskládaných do sebe, postavenou na dvou prstech. Ztrácíš zase nit hovoru, ale to nevadí.

A pak je půlnoc, slyšíte někoho na náměstí odpočítávat deset devět a tak dál, a pak je rok 1979 a k zemi se snášejí velké naducané sněhové vločky. Bereš si šálu, kterou ti máma na odchodu vnutila a na kterou jsi kroutila očima, a slyšíš hučet řeku, a přijde ti to tak nahlas, že to skoro přehlušuje řev kluků, hrajou na hřišti fotbal s prázdnou lahví od hruškovice, i Jiřinin vykouřený hlas, který na ně huláká, že tu flašku rozbijou a děti si pak v trávě rozřežou nohy. A pak jdeš domů, je tak jedna a drkotají ti zuby, že si říkáš, abych si tak překousla jazyk. Vevnitř domu se povrchně trochu zahřeješ, když vyvrávoráš tři patra, málem přitom skopneš mámě fíkus na odpočívadle a jen těsně tak unikáš jisté smrti, a šmátráš klíčem kolem zámku, než se ti podaří odemknout, sundaváš akorát kozačky a bundu, zahýbáš k vám do pokoje a padáš na postel, naštěstí na vlastní a ne Cyrilovu. Svět se s tebou za zavřenýma očima točí, ale usínáš i tak skoro hned.

Zdá se ti, že stojíš v noční košili vprostřed ječmenného pole a nebeská kupole je zleva doprava ověšená mračnem obtěžkaným ledovou vodou. Půda pod tvýma nohama je zmrzlá na kost a ten mráz ti z ní vzlíná do těla. Vztahuješ ruku ke klasům a chceš je pohladit a pročísnout, jako bys byla vítr, ale jsou tak zledovatělé, že ti praskají pod dlaní na prach. Vidíš, jak ti postupně od prstů na nohou vzhůru vystupují obrovské tmavofialové žíly, stoupají ke stehnům, mizí pod košilkou, zjevují se zase na tvých prsou a cestují skrz ramena do rukou. A je jich víc a víc a dělá se z nich hustě tkaná síť, a ty nejtlustší už jsou skoro černé. A pak vidíš jako zvenku svůj obličej, který už je jich taky plný, i oči máš protkané tmavými žilkami a prostupuje to tebou, až nakonec splyneš se zemí, vzduchem i temným nebem a skončíš. Ráno jsi nachlazená.

První část:

Glaciatismus

Záběr prvý.

Get Back.

Je druhého listopadu roku devatenáct set sedmdesát devět, sedíš u vás doma v kuchyni, táta mlčky stojí u linky a balí řízky, a máma sedí u stolu naproti tobě a nadává ti, jestli jsi normální a jestli ti přijde, že má málo věcí na práci.

Situace je taková, že máš čtyřicet kilo a od začátku školního roku se tě rodiče tak jednou za deset dní vyptávají, jak je možný, že se furt takhle ztrácíš před očima, a ať se koukáš pořádně najíst, a ty pokaždé děláš, že nevíš, a demonstrativně před nimi pojídáš talíř vepřového na houbách s rýží, až tvého tátu dneska ráno napadlo tě následovat, když jsi ráno vyrazila do školy, a tak vyšlo najevo, že těch dvanáct kilometrů, co tě dělí od gymplu v Ústí, zdoláváš tam i zpět ne vlakem, ale běžmo.

Táta nad máminým projevem vrtí trochu nesouhlasně hlavou a přerušuje ji: „No a co jsi tímhle sledovala? Jsi se zhlídla v nějaký literární postavě nebo co se stalo?“

Asi netřeba říkat, že přítomná situace je něco, co ti poslední dva měsíce vytanulo v mysli, kdykoli ses pokusila jít spát, a zatím to jde přesně tak, jak ses obávala: rodiče jsou vzteklí, že jim přiděláváš práci a starosti, a říkají si, kde udělali chybu, když po sedmnácti letech snah o dobrou výchovu musí stále dnes a denně snášet nové a nové výmysly, jako bys byla pupek světa, střed vesmíru, jediná holka na zeměkouli a tak dále. Jestli to takhle půjde dál, naplní se postupně tvá předpověď zcela: donutí tě ztloustnout a do konce životě tě budou nesnášet za všechny útrapy, které jsi jim tímhle excesem přinesla. No ale podívej: ty do budoucnosti přeci jen na rozdíl ode mě nevidíš, a tak ti můžu rovnou říct: jen nepředbíhej. Pleteš se. Navíc je to jedno. Zpátky už to asi vzít nejde.

Krčíš rameny a říkáš: „Jsem si myslela, že když zhubnu, tak se budu mít radši, jenže jsem zhubla a měla jsem se furt stejně nerada. S tím rozdílem, že teď jsem se ještě hrozila toho, že zase přiberu.“

Máma skládá hlavu do dlaní, nebrečí, jenom civí před sebe a je tak rozhozená, že si ani cigaretu nezapálí, a otec chvíli mlčí a pak se ptá: „To tak cejtíš, nebo sis načetla v novinách, že se tímhle projevuje glaciálová nemoc?“

No a jsme u toho. Nebýt situace, která je, to jest kdyby ses neklepala od hlavy po paty, tak odsekneš, že ne, to jsem načetla a teď vám dělám soukromou divadelní inscenaci, ale takhle jenom tupě říkáš, to tak cejtim. A pak roztřeseným hlasem pokračuješ: „Já vim, že mám asi problém, a chtěla bych se z něj dostat, a už jsem se o to taky několikrát pokusila, ale prostě to nedokážu. Je mi to hrozně líto. Že vám takhle přidělávám starosti. Já vim, že toho máte aj tak hodně. A vim, že si za to můžu sama. Taky bych se z toho taky nejradši sama dostala. Akorát je to teda trochu těžký.“

Táta noří řízky do rendlíku s rozpuštěným sádlem, cedí brambory, sundavá pokličku („krucifix, já tam dal kmín“), háže na brambory na nůž másla a zalévá je mlékem, mydlí to chvíli šťouchadlem a nakonec říká: „To vyřešíme. Není to nic, co by se nedalo vyřešit. To zvládnem… prostě budeš jíst. Prostě se tady,“ a přitom se napůl otáčí a hází okem na mámu, která zhroucená kouká nepřítomně na tmu v okně, „začne normálně jíst. To jsou furt nějaký experimenty a pak to takhle dopadá. A můžeš si za to, asi jako si můžeš za to, když dostaneš chřipku. No, tak prostři stůl, Lado. Do brambor na kaši jsem hodil kmín kvůli vám. No tak bude kmínová kaše.“

Prostíráš stůl, máma se na tebe nedívá, voláš Cyrila, Cyril se připotácí a zvětří hned, že se něco semlelo, ale neřekne nic, sedne si vedle tebe ke stolu, nechá si naložit dva řízky a půl talíře kaše a pouští se zvesela do jídla. Táta říká: „Tak, nalož si, kolik sníš, ale něco sněz.“

Tak to teda hodně nepůjde. „Nalož mi radši ty.“

„Mám ti naložit já?“

„Jo, radši. Já nevim, kolik je porce.“

No tak ti táta nakládá a žes radši nedržela hubu, je toho strašně moc. Bereš kaši do pusy a chutná jako hodně hustá vata. Polykáš. Sousta ti těžknou v břiše. V hlavě slyšíš, jak ti krev šumí nežer nežer nežer. Řízek chutná jako kus gumy obalený prachem. Díváš se kradmo na mámu, jí a ani nevzhlédne, posralas to, teď se bude kvůli tobě do konce života trápit. Táta říká: „No, tak se přestaňte obě tvářit jak šafářský dvorečky. To zvládnem.“

„Ne, to nezvládnem,“ říká máma, „ty nevidíš, jak to do sebe tlačí, aby nám udělala radost? To nezvládnem.“

Ale táta pořád zvesela, „ježišmarja, no tak jasně že lehký to nebude, ale nic, co bysme nezvládli.“

Cyril do sebe večeři naházel třikrát na vidličku a přidává si. „Chtěl by mě někdo zasvětit, nebo jsem tady u kontrarozvědky?“

„Ty, nech si ty kecy,“ říká táta, „Lada má problém s jídlem, tak si teďka hleď, abys jí byl oporou.“

„Já mám taky problém s jídlem, je ho tu furt strašně málo.“

„Ha, ha,“ dělá táta.

Směješ se nevesele, abys ocenila jeho snahu. Máš před sebou prázdný talíř a někde mezi tebou a stolem nadmuté břicho, ale necítíš ho jako součást sebe. Jsi tak rozčilená, že nevnímáš tělo. Vstáváš od stolu a myješ nádobí. Máma odchází mlčky vedle do obýváku a pouští televizi. Končící Televizní noviny, začínající seriál.Domýváš nádobí a koukáš na kuchyňské dlaždičky na zdi, poprskané horkým sádlem. Nevíš jistě, jestli se vážně právě stalo, co se stalo. Vnímáš jako mírnou úlevu, co ti táta řekl o chřipce.

Cyril se zvedá a říká: „Ukaž mi ruku,“ a srovnává své předloktí s tvým. Vešla by ses do jeho ruky dvakrát, i když to taky není úplně berná mince, ještě aby ses nevešla do metr osmdesát vysokého patnáctiletého výrostka. Cyril vrtí hlavou. „Jsi asi upadla, ne,“ říká, „hele, to je úplně jednoduchý, prostě musíš začít jíst, podívej se na mě, jak to dělám. Ráno vstaneš a dáš si jako první královskou snídani. Královská snídaně sestává z dvou volskejch ok, párečku, rajčátko si k tomu můžeš dát, chleba s máslem a s marmeládou, takový skleničky jogurtu až dvou, jeden jahodovej, jeden borůvkovej, pokud je k dispozici buchta nebo koláč, k tomu čaj, kafíčko, sklínku kefíru. To než sníš, je pomalu čas na přesnídávku, k přesnídávce si dáš dvě až tři jabka a housku se šunkou. Pak máš královskej oběd, a tady si teprve můžeš začít vybírat, polívek, že nevíš co s nima, s knedlíčkama, bramboračku, gulášovku, zeleninovou, česnečku, zelňačku, rajčatovou, dršťkovku, ježiš mňam, k polívce hlavně vždycky rohlík, a těch možností, co se hlavního chodu týče, kachna se šesti, svíčková, žemlovka, šunkafleky, vepřoknedlozelo, paprikový lusky, šišky s mákem, rýžovej nákyp, bacha ale, na mlíce, ne z vody, a s kompotovanýma švestkama v rumu, vepřový v mrkvi, pečený kuře, brambory na loupačku, borůvkový knedlíky, rajská, krupicová kaše, no co ti přinesou, ale hlavní je si přidat, a to tak, že aspoň dvakrát…“

„Nech ji,“ mumlá táta. Máma kouká na televizi v obýváku, slyšíš tam herce mluvit, ale má to jenom jako kulisu, aby měla na co upřít oči. Řízek je těžký v žaludku, budeš z něj plná ještě dva dny. Mizíš do koupelny, opíráš se zadkem o umyvadlo a celé tvoje tělo jímá bezzvučná křeč, jak strašně brečíš a strašně se snažíš, aby nebylo slyšet, jak strašně brečíš, a bolí to úplně akutně, jako tě ještě nikdy nic nebolelo, a koušeš ručník a vůbec nechceš být. A pak se na sebe díváš do zrcadla, polosmířená s vlastním osudem, tak to prasklo a ode dneška už budeš jenom tlustá. Svlékáš si svetr a v tílku se na sebe díváš do zrcadla a šeptem si povzdechneš, tak sbohem, kostičky. Pak si sušíš oči, smrkáš, utíráš si sliny, oplachuješ si tvář studenou vodou, ale akorát se do tebe dává zima, tak si honem zas natahuješ tlustý červený rolák, co ti máma upletla, ale už máš zase husí kůži po celém těle, chmýří se ti ježí, pouštíš si na ruce teplou vodu z umyvadla, no k ničemu to moc není, ale jak se ti vytratila krev z tváří, už to tolik nevypadá, že jsi brečela. Vracíš se do obýváku. Máma sedí v houpacím křesle, na klíně má pletení, co automaticky popadla, když si sedla k televizi. Balíš se do vlněné deky a sedáš si na tmavě zelený rozkládací gauč, a obě koukáte na televizi a mlčíte. Táta někam zmizel a Cyril cvičí na klarinet u vás v pokoji. Za chvíli se ozve Veselých smeták do stropu.

Máma konečně promluví. „Lado, já vim, že jsem ti to způsobila já těma svejma blbejma řečma.“

Hlas se jí zastaví, jako kdyby ji někdo přiškrtil. Protestuješ, že to tak není, že je to tím nešťastným loňským silvestrem, vždyť jsou toho plný noviny. Máma polyká slzy, bere papírový kapesník, osušuje si oči a kapesník cupuje, zatímco mluví dál: „Ale musíš prostě začít jíst, a to tak, že hned. Já mám teďka doopravdy strach, že umřeš.“

„Jo,“ říkáš, „vždyť já začnu jíst, co mi zbejvá.“

Koukáte na televizi.

„Mě fakt hrozně mrzí, že ti takhle přidělávám starost. Jsem to nechtěla… já jsem se to fakt snažila vyřešit, jenže když já se teď najim, tak mám úplnou paniku, prostě blikaj červený světýlka.“

Asi tomu takhle moc nepřidáváš. Máma mávne rukou: „Vo moje starosti tady vůbec nejde, ale tohle je strašnej průser, prostě musíš začít jíst, Lado, já se o tebe fakt bojím.“

Nemusí se bát, myslíš si, protože se moc necítíš na děsivou podvyživenou trosku, kterými straší ve zprávách. Funguješ normálně. Nejsi unavená, naopak, každý den je pro tebe nový vzruch, nový strach, nová panika, nové horečné plánování všeho, co sníš následující tři dny. Každý den uběhneš dvacet čtyři kilometrů. Asi bys sotva běžela, kdyby ti něco fakt bylo. Ale těžko jí to vymluvit.

Otevřou se dveře z obýváku k rodičům do ložnice a v nich se zjeví táta s krabicí fotografií, kterou vrací do šuplete kredence s vitrínou, a pak se natahuje ke komodě vedle kredence, na níž stojí televize, a vypíná ji se slovy „nekoukejte na ty sračky, zblbnete z toho“.

Pak si sedá vedle tebe na gauč, jednu ruku ti dává kolem ramen a do druhé bere tvoji a říká: „Podívej se, takovouhle ručičkou chceš do konce života pracovat? Copak tobě se nelíbí na světě? Tebe nebaví žít?“

„Já nevim, mně je to nějak jedno.“

„Vždyť toho tolik děláš. Ve sboru zpíváš, běhat chodíš, kolik toho přečteš, na gymplu jseš. Vždyť na to vůbec nemůžeš mít žádnou energii. Nemyslíš, že by ti všechno šlo mnohem líp, kdyby ses na to vždycky pořádně najedla?“

„Já nevim, no. Asi jo.“

Co si budem, Lado, odpovědět jim na takové dotazy teď a tady „ne“ by je asi dorazilo.

„Jsem se teď koukal na fotky z posledních pár měsíců a nejradši bych si nafackoval. Ses ztrácela před očima a já si ničeho nevšim, až nedávno, a ani tehdy jsem nic neudělal.“

Mumláš něco o „cos měl dělat“. Matka zírá na prázdnou televizi.

„To zvládnem. Prostě začneš pořádně hezky jíst, nic si neodpírat, a budeš zase zdravá,“ pokračuje táta, „tak běž už spát, je hromada hodin, ráno to ještě pořešíme.“

Tak jdeš do pokoje, Cyril už chválabohu spí, převlékáš se potmě, abys ho nevzbudila. Jak se svlékneš, dává se do tebe zima, a jemná srst, co ti obrostla postupně zhruba od srpna celé tělo, se ježí. Nic nepomůže, že na sebe bleskově natahuješ pyžamo a balíš se co nejrychleji do peřiny. Chlad přetrvává v ledových údech ještě dlouho. A pak, když už máš i prsty u nohou prohřáté, slyšíš mámu brečet v ložnici a táta ji utěšuje, že to zvládnem, a máma vyjede: „Ne, to teda nezvládnem, tys ji neviděl? Seděla nad tím, tvářila se, že každou chvíli umře, snědla to, aby nám udělala radost, pak to hned běžela vyblejt, teď mi tu vykládala, jak když něco sní, tak z toho má záchvaty paniky… tohle přece není naše Lada.“

„No když ty taky teda, nepodíváš se na ni, to přece není tak, že by něco provedla.“

„Já ale nebudu předstírat, že nejsem v prdeli, když jsem.“

„Ale ona je teďka ta, co potřebuje podporu, ne ty, ona je tady na smrt nemocná.“

„No právě, tak mi tady netvrď něco vo zvládání. To nezvládnem. Vona umře.“

„Ale neumře.“

Pak přechází do šepotu a rozeznáváš jen útržky vět. Plné břicho. Usneš okolo třetí.

Přes noc se ten optimismus asi tátovi rozležel, protože když přijdeš ráno do kuchyně, ptá se hned: „Tak co, vyspala ses aspoň trochu?“

„Jo,“ lžeš.

„To je dobře,“ říká táta, „my s mamkou moc ne. Jsme přemejšleli a myslím, že máme opravdu problém, lítáme v tom jako blázen, musíme za doktorem.“

No do prdele, napadá tě, vlastně nenapadá – jen tě skrápí studený pot a do stehen se ti vlévá adrenalin, jinak to nelze vyjádřit slovy než tak. Sleduješ kauzu Glaciatismus, pochopitelně, takže víš, že to je záležitost dvou až tří měsíců na uzavřeném oddělení, které k tomu speciálně zřídili na dětské psychiatrii v Motole, když umřela stá holka, a taky víš, co se tam děje, protože Adéla Vopěnková, dcera Petry Vopěnkové, máminy kamarádky z fabriky, byla v březnu jedna z prvních, co si tam dva měsíce poležela, a věc se má tak, že do tebe ke každému jídlu narvou tři rohlíky, telefonáty a návštěvy se povolují nebo nepovolují přímo úměrně stoupající nebo nestoupající hmotnosti a holky si navzájem srovnávají čouhající žebra a cpou kapsy konzervama, když jdou na vážení. Takže teď půjdeš k dětský a ta tě šoupne rovnou do cvokárny. V Praze. Tak tomu musíš zabránit. Tloustnutí dobře, dejme tomu, ale budeš to mít pod kontrolou.

A máma, co bys chtěla k snídani. Říkáš: „Já bych si ji teda nejradši udělala sama. Mě znervózňuje jíst něco, co jsem nevyrobila já. Nemám pak přehled, chápeš.“

„No tak jo,“ říká máma, naprosto to nechápe, „ale řekni mi, co to bude.“

No. Kdyby se zprůměrovaly tvoje snídaně za poslední tři měsíce, byla by to jedna sklenička jahodového jogurtu, ale to asi není na pořadu dne, tak si vymýšlíš chleba, tvaroh, máminu meruňkovou marmeládu, jablko? A máma na to, že dobře, a sklenici mlíka si k tomu vypij. No tak krájíš krajíc chleba, chválabohu je čerstvý, protože staré pečivo nesneseš, a že si na něj mázneš pořádně bílkovin, ale pak se na ten krajíc díváš a vidíš, že je silný pomalu na dva prsty a k tomu tvaroh a marmeládu a jablko a ještě mlíko, boha, tak se opíráš čelem o kuchyňskou skříňku a snažíš se zastavit pláč.

A táta k tobě hned přiskakuje a konejší tě: „No, neplač, to zvládneš,“ a tebou cloumá chuť ho tou kudlou propíchnout. A máma se tváří ustaraně a Cyril do sebe hrne bábovku.

„Do jídelny asi nechodíš, viď?“ ptá se máma. Vrtíš hlavou: „Do toho mě nenuťte, prosim vás, to se fakt nedá jíst.“

„No dobře, no, tak ale co budeš obědvat?“ A máma otevře lednici, vyndá zbylý včerejší řízek, ukrojí další dva krajíce, pak se zarazí, podívá se na tebe omluvně a říká: „Takhle mezi chleby ti to dám, jo? Plátek okurky bys nechtěla k tomu?“

„Ne, děkuju,“ huhláš, polykáš sousto chleba zapitého mlékem (Namočený molitan. A asi není tak čerstvý, jak sis myslela. Cítíš, jak se ti drobky suché suché suché dusivé mouky lepí na zuby, a je to humus.). A máma pečlivě balí řízek obklíčený chlebem do několika ubrousků. „No a na svačinu bys chtěla co? Ještě jabko, ne… Takhle rohlík s kakaem, to ti vždycky chutnalo? Já ti to namažu, jo? Jenom takhle margarínu… takhle kakaa… jo?“

Kýváš jako oběšenec, kterému se nabízí hedvábné lano. Máma míchá v misce margarín s kakaem, půlí rohlík a zase ho tou směsí slepuje.

Když si čistíš v koupelně zuby, táta nakoukne dovnitř, zavře za sebou dveře a řekne: „Ukaž mi záda.“ S kartáčkem pořád v puse si vyhrnuješ svetr, horní triko, spodní triko a tílko, a táta vidí srst i stegosauří páteř. Pak máš premiéru filmu Brečící otec. Pak táta říká: „Prosim tě, slib mi, že začneš jíst.“

„Jo, slibuju,“ říkáš.

Ve škole je to zvláštní. Ale neuspěchejme nic: pocit nepatřičnosti začíná tím, že ačkoli jsi včera jedla večeři, nezahýbáš dnes ráno u vlakového nádraží vlevo a nevydáváš se vyšlapanou cestou podél zahrádek přilehlých k domům obyvatel města (taky se nepotíš, že tě někdo uvidí a zmíní se matce), pokračuje tím, že se v lese nepřezouváš do tenisek, nebalíš kozačky do batohu a nedáváš se po silnici vedoucí do Ústí do běhu, a končí tím, že dorazíš do stanice, kde sedí Martina s Landerem a Naďou a zdraví tě, a ty jim na pozdrav odpovídáš, jako by vůbec nic nebylo, a nemusíš jim vlastně ani nic říkat, protože jsi svou občasnou nepřítomnost ve vlaku vysvětlovala tím, že tě vozí táta, protože on dělá v Kerharticích v textilce účty, a že ten zbytek z Kerhartic dojdeš, no a tak kdyby se náhodou ptali, můžeš prostě říct, že je teďka už moc zima a nechce se ti to chodit. Lhát se, jen co je pravda, člověk s glaciatismem naučí, a to konzistentně, pohotově a věrohodně. Ale nikdo se neptá. Lehký.

Běžkyně se z tebe stala jednou na jaře. Bylo to před pár lety vprostřed té roční doby, kdy začíná svítat nepatřičně brzy: něco tě vzbudilo v půl páté ráno, ještě ani rodiče nevstali do práce, oblékla sis tepláky, obula tenisky a běžela jsi a běžela a běžela, a nechtělo se ti přestat. Zkazilo se to ve chvíli, kdy se chci změnilo v musím a kdy se ti každá trasa náhle zdála příliš krátká a kdy tě začal v duši mučit každý den, cos nešla běhat.

Pak sedíš v lavici a nikdo okolo tebe neví, že se ti ani ne před dvanácti hodinami zhroutil celý vesmír. Je vážně neobyčejně zvláštní si o velké rozbalit svačinu a sníst ji. Ema, která sedí na matice vedle tebe, se chvíli beze slova dívá před sebe a říká: „Já tu Kadlecovou prostě nepřežiju.“

Já tenhle rohlík taky ne, chce se ti říct, ale místo toho odpovídáš: „Přežilas ji doteď, přežiješ ji i nadále.“

Skoro nemluvíš. To není nic zvláštního. Piješ vodu tempem, na jaké jsi byla zvyklá s prázdným žaludkem, po chvíli to začne být nepříjemné, tak pít přestaneš.

A nevíš, co dělat o obědové pauze, všichni jdou do jídelny, normálně by sis prostě sedla do prázdné třídy, ve které bude další hodina, a četla si, dokud by se nevrátili ostatní, ale teď máš na sobě přítěž v podobě řízku a nevíš, jestli by tě nechali si sníst přinesené jídlo v jídelně, tak nakonec neměníš nic a zavíráš se v prázdné učebně přírodovědy a soukáš do sebe s námahou řízek, ale stíháš to, a když přichází premiantka Lancová s rajskou na košili, sedíš už za sbírkou Třikrát Hercule Poirot od Agathy Christie a je ti těžko.

Po fyzice (Ema se přimátožila do lavice, ztěžka dosedla a pak se ti, sledujíc unavenýma očima přicházející spolužáky, polohlasem přiznala, že včera byla u Mária, ačkoli se teoreticky před týdnem rozešli, no ale on ji čekal před hospodou, kde myla půllitry a točila pivo, až jí táta dal bůra a ať už maže, ale chraň ji ruka páně, jestli nebude do půlnoci doma, no chtěla jít původně do kina, ale Mário ji celou cestu k biografu obletoval a prosil, aby ho ještě jednou vyslechla, tak se nakonec, já jsem fakt kráva, nechala ukecat a šla teda na to kafe, a on se jí u sebe v kuchyni nad skleničkou turka rozbrečel, že bez ní nedokáže existovat, že míchá tak řídkou maltu, že mu neustále padá zpátky na lžíci, a z kafe se stala flaška Sklepmistra a pak sprintovala za pět dvanáct domů, taktak to stihla, ve výtahu se ještě stačila rychle učesat a umáznout si linky, takže vypadala vysloveně reprezentativně, a táta pokýval hlavou a řekl, že takhle se mu to líbí, a ona šla spát jako hodná holka, až na to, že celou noc probrečela do polštáře, protože je teď takhle daleko od toho, aby byla od tohohle idiota zbouchnutá, a nejhorší na tom je, že toho samýho idiota má pořád ráda, i když nerozezná Dvořáka od Smetany) tě před školou čeká táta, jak jste se dohodli, sedáte do auta, jedete před činžák, kde bydlíš, a pak se pěšky kousek vracíte do cukrárny na rohu náměstí.

„Já si myslim,“ říká táta a pozoruje, jak jíš pohár z pistáciové zmrzliny, „že je to něco jako závislost. K Novákoj zajde občas nějakej Franta Milota, kterej sice kouří jako šílenec, ale pije zásadně a pouze malinovou Zonku. No a když jsem se ho jednou na to zeptal, tak mi řekl, že ještě před dvěma rokama vypil denně flašku kořalky, no a bavili jsme se o tom až do zavíračky, nutno teda podotknout, že já do sebe lil jedno pívo za druhým a on dál cucal tu Zonku.“

Usmíváš se, jako bys měla zaražené prdy.

„No a ten mi tehdy řek, že nejtěžší na odvykání bylo – a on si vopravdu odvykl až napotřetí – si uvědomit, že už se teda nikdy v životě nenapije. To vidim jako dneska, jak mi to říká: ‚Čili já jsem ležel v tej léčebně a furt jsem si říkal, to jako už nikdy? Fakt už vůbec nikdy nikdy? A přesně tak to je, protože je jedno, jestli vypiješ kapku, ve chvíli, kdy se napiješ, tak jsi zlomil odvyk a už se na to můžeš rovnou vysrat a chlastáš dál.‘ A myslim si, že je to s tímhle obdobný. Aspoň podle toho, co říkali v novinách a v televizi. Prostě ať to vzniklo, jak to vzniklo, tak to nemůžeme brát tak, že teďka budeš jako chvíli jíst, dokud nebudeš mít zdravou váhu, a pak to necháme bejt. Musíš se teď hned smířit s tím, že už nikdy nebudeš moct hladovět, a to ani ne tak proto, že bys umřela, to je tak teďka, ale až budeš vážit víc, tak se ti ze začátku nic nestane, když se začneš zase omezovat, čili spíš proto, že když se s tím nesmíříš teď hned, tak do toho zase spadneš ve chvíli, kdy tě přestanem sledovat, jestli jíš.“

Táta neví, že jsi ochotná přibrat maximálně pět kilo a dál nejdeš ani za živého Boha, ale to se postupně vsákne, až poleví v pozornosti.

„Chutná ti ta zmrzlina?“

„Nechutná nijak,“ říkáš, „nebo spíš, to, jak chutná, je naprosto nedůležitý a irelevantní. Chutná jako přibírání.“

„No tak ale takovýho myšlení se přesně musíš zbavit.“

„Jo, já vim. Ale není to jednoduchý.“

„Jo, vždyť já vim, že to nebude lehký.“

Chvíli ticho.

„Mně je fakt strašně líto, že jsem vám přidělala takovýho trápení. A vim, že je hloupý říkat, že je mi to líto, když jsem to všechno způsobila sama na základě svýho vlastního rozhodnutí. Ale je to tak. Jsem si nemohla pomoct.“

„No nemohla sis pomoct, protože je to nemoc, takže jsi vlastně žádný rozhodnutí neudělala. Ale to je jedno. Já nebudu zastírat, že to není starost nebo že mi to nejspíš neubere tak dva roky života, protože to bys mi asi ani nespolkla, ale opakuju, od toho tady přece jsme, jako rodina, když některej z nás má nějakej problém, tak abysme my mu ho pomohli vyřešit. Takže po nás vlastně ani nemůžeš chtít, abysme si s tím ty starosti nedělali, protože od toho si nemůžem zas pomoct my.“

Táta si dolévá zbytek minerálky. Zmrzlina v přetopené kavárně na dně poháru udělala světle zelenou loužičku, kterou necháváš, protože se ti dělá mdlo, a táta to přechází, protože začíná tichým hlasem, jenž dolehne skrz halas punčákového babince u vedlejšího stolu a rádio, které cukrářka pořádně zesílila, když dali Písničku pro Zuzanu, jen k tvým uším, filozofovat o citátu Karla Marxe, původně ovšem Barucha Spinozy, že svoboda je poznaná nutnost. Olrajt, říkáš si a vypínáš, dokud táta neřekne: „Ty, není tam náhodou ta Moravcová teďka?“

„Je,“ odpovídáš neochotně, „ale máma říkala, že jí volala a čeká nás zítra…“

„To je snad jedno, ne? Má ordinační hodiny, má, tak proč tam nezajdem dneska.“

Protože jsi chtěla jít s mámou zítra ráno a potom si s ní doma povídat. No to je jedno. Jsi přežraná jako hovado a celou cestu mlčíš, zatímco táta dál nahlas uvažuje. „To jsou prostě kalamity, co k životu patří. Jsem si zrovna říkal, protože jsem holt trochu kuře paranoik, že přece není možný, aby to všechno takhle dobře vycházelo, dvě skvělý zdravý děti, obě na gymplu, nic se nám neděje, novej ředitel textilky není žádná svině, loni vyšlo Bulharsko, no takový bájo, že už jsem se pomalu začínal třást, kdy se to zlomí, no tak už je to tu. No jo. Tak to vyřešíme a bude to zase v pohodě.“

V čekárně dětské lékařky ve zdravotním středisku nikdo není, tak táta klepe rovnou na dveře ordinace. Je oproti venkovní zimě přetopeno, ale tebe se chytila zima už ve chvíli, kdy do cukrárny přišel nový host a ovanul tě jen tak ve svetru průvanem, a pak už tě nepřešla. Nemůžeš pořádně hýbat prsty. Smrdí tu dezinfekce a guma přebalovacího pultu. Krteček na zdi ryje záhon. Plastová, nastokrát ožužlaná zvířátka se povalují na tmavozelené koženkové lavici po nějakém předchozím pacientovi, jehož matce se nechtělo uklízet.

Sestra, stará paní připomínající dobrotivou suchou větvičku s pomněnkovýma očima, otvírá dveře a usmívá se. „Dobrý den, pojďte, nazdar, Ladi, pojď dál.“

Buší ti srdce a chce se ti zvracet. Tak by to bylo koneckonců nejlepší. Vyzvrátit zase pěkně všechno. Na snídani a svačinu už je asi pozdě, ale kdo ví. Pocitově ti leží bez hnutí v žaludku celý objem toho, co jsi od včerejšího večera spořádala. No tak si zvykej.

Táta mluví za tebe, ty si sedáš bez vyzvání na stoličku vedle vyšetřovacího pultu, protože tě nohy nenesou. Díváš se na hrneček na tužky na sestřině stole. Moravcová, bohorovná, komentuje: „Co vy tu už teďka?“

Táta říká, že jste byli odpoledne v cukrárně a napadlo vás zajít rovnou, ale Moravcová odpovídá: „No to je pěkný, pane Kraus, ale zítra sem stejně musíš, Ladino, znova.“

„Jak to?“ ptá se táta.

„Já jsem mluvila s mámou,“ dívá se Moravcová dál na tebe, „a říkala jsem jí, že ti musíme udělat obraz, proto jsem říkala, ať přijdete zítra ráno, ty dnešní jsou dávno na rozborech. Tak ty prej nejíš, jo?“

„Jim, ale asi málo.“

„No jo. Běžte si sednout na chvíli do čekárny,“ a doktorka vstane od stolu a podívá se na zaskočeného otce, „my si tady s Ladou trochu promluvíme.“

Tak jde táta pryč, Moravcová si sedne na stoličku, ze které se bere krev, přisune si ji blíž k tobě, opře se lokty o kolena, upřeně se na tebe podívá a řekne: „Lado, tak co to je? Ty přece nejseš žádná glaciatička. Já je znám, ty holky jsou úplně blbý, a ty se mi jevíš celkem inteligentně. Tak copak se stalo?“

A ty něco blekotáš, sedíš jak hromádka neštěstí a krčíš rameny, a pak se dušuješ, že víš, že máš problém a chceš ho hrozně moc řešit, a ať tě jenom, proboha prosím, neposílá do Motola.

A Moravcová říká: „No no, ono to tam taky není tak hrozný, a mají výsledky. Teď zrovna před měsícem pustili jednu holku, co bydlí tady, ta tam ležela šest neděl, teď se vrátila, no a je perfektní. Sundej boty a svetr a stoupni mi tady na váhu.“

„Nemám se svlíknout?“

„Ne, takhle stačí.“

Čtyřicet tři a třicet deka.

„To je tím,“ říkáš, „že jsem se teď hrozně moc najedla, včera ráno jsem měla čtyřicet jedna.“

Moravcová je zpátky za psacím stolem nad tvojí zdravotní kartou a měří si tě od hlavy k patě a pak říká: „Podívej, máš tu na sedmnáctiletý kontrole padesát a půl kila na metr šedesát dva. Nepíšu glaciálová nemoc, protože to by vyžadovalo konkrétní léčbu, píšu hmotnost… mínus… sedm celých dva… kilogramů, zítra ti vememe tu krev, ať víme, na čem jsme, ty teď jez a v pondělí, až budou výsledky, se uvidí. Já tě do toho Motola posílat zatím nebudu, když nechceš, a zkusíme to takhle. Dobře?“

„Tak jo.“

„No. Tak si tady sedni a já ti nadiktuju, co bys tak denně měla sníst.“

Bereš si papír na recepis a tužku z hrnku.

„Tak… Každej den půl litru mlíka nebo mléčných výrobků. Sto gramů masa – ne kuřecího, to je ti naprd. Ideálně hovězího. To je jedna varianta, když nebudeš mít ten den maso, tak si to nahradíš dalším půllitrem mléčných výrobků nebo jedním vejcem denně, a nevynechávat žloutek! Tři jablka nebo jiný ovoce. Tekutiny celkem jeden a půl až dva litry. To ty glaciatičky taky dělaj, že nepijou, aby míň vážily, a pak umíraj na dehydrataci. Co ty, piješ?“

„Jo, já naopak piju hodně.“

„No aspoň že tak. To povidám, že jseš inteligentní. Cukr – v hroznovým víně, v medu. Zeleniny můžeš sníst neomezený množství. Ořechy, zvlášť vlašáky, to je dobrý na nervy. A chleba jez každej den. Tak. Máš to?“

„Jo.“

„No. Nenech se rozhodit tím, co ti budou vykládat rodiče nebo kdokoli jinej, jez pořádně a všechno, jseš mladá, hezká, všechno máš před sebou. Co to je taky za život, vždyť z toho světa takhle nic nebudeš mít.“

„No jo.“

„Nebudeš ženská,“ domlouvá ti sestra. „Tak,“ přisazuje si Moravcová, „budeš chtít mít děti, budeš chodit do práce, na to všechno potřebuje to tělo spoustu energie a ty musíš bejt silná, abys všechno dobře zvládla a abys z toho žití taky měla nějakou radost.“

A sestra otvírá tátovi dveře a on se vrací dovnitř a dívá se po vás trochu zvědavě, zatímco si zapínáš kabát. „Nechte ji bejt,“ říká Moravcová, „my jsme si to teď vyříkaly a Lada ví přesně, co má dělat.“

„Tak nashle,“ říkáš.

„Nashle.“

„Na shledanou, Lado.“

„Nashle,“ zvedá táta baret. A hned na ulici vyzvídá: „Tak co?“

„No nic. Zítra krev a uvidí se. A mám seznam všeho, co musím jíst. To nezvládnu.“

„Ale co bys nezvládla – nevidíš stopku, hovado? Promiň, co bys nezvládla, co tam všechno máš?“

„No půl litru mlíka denně, maso, když ne maso, tak litr mlíka denně, tři jabka, chleba každej den, vlašáky, vejce, zelenina…“

„No, tak by nějak mladej člověk měl jíst.“

„Mně se to zdá strašně moc.“

„No samozřejmě že se ti to zdá strašně moc, když jsi poslední rok nejedla. To se spraví. Se ti to vnímání postupně srovná a pak už ti to ani nepřijde.“

„Hm.“

Ještě musíš večeřet, proboha. To nepřežiješ.

„A na co jste tam chodili, vždyť odběry jsou ráno,“ říká máma, „a co říkala?“

„To se musíš zeptat Lady, já byl vypovězen z ordinace.“

„No,“ krčíš rameny, „nic, že se uvidí po odběru. A mám seznam jídla, co musím za den sníst.“

Máma kouká na receptní lístek a pokyvuje hlavou. „To je asi takový přiměřený.“

„Hm,“ říkáš a myslíš si, že to přece není normální, aby holka takhle jedla, a jdeš si lehnout do pokoje tváří ke zdi. Cyril sedí na své posteli, před sebou rozložené noty a zkouší trylek. „Šedivý mi dal Rhapsodii v modrým,“ říká, když tě vidí vejít. „Super,“ říkáš ty, „aspoň už nebudeš celej den strašit s Novosvětskou.“

Je půl šesté. Do večeře zbývá sotva hodina a ty jsi pořád stejně plná, jako když jsi dojedla pohár v Ústí. Do prdele, říkáš si, a zavíráš oči a snažíš se nebýt.

Trylek a potom stupnice nahoru, táááá, a pak hlas klarinetu zase poskakuje směrem dolů a ty i Cyril si představujete, že za ním slyšíte odpověď orchestru. Zítra je sbor. „To máš jako cvíčo, nebo to budete hrát s orchestrem?“

„Zatím jako cvíčo, Šedivý nemá ještě hotovou aranž. Navíc furt shání pianistu.“

Máma ťuká na dveře, což nikdy nedělá, a vchází a ptá se tě: „Tak co, jak ti je?“

„Myslím, že se moje břicho odnaučilo trávit,“ říkáš, „sežrala jsem celej oběd, cos mi dala, a pak strašně velkej pistáciovej pohár, abych tatoj udělala radost, a mám břicho jak medicinbal a za chvíli je večeře,“ a začínáš zrychleně dýchat a z očí se ti hrnou slzy. Cyril si něco urputně značí v partituře.

Máma říká: „No, tak vydrž, na to ten žaludek není zvyklej, no. Toho nemusíš jíst hodně, když jsi měla ten pohár. A nejez, abys nám udělala radost, ale aby se ti udělalo líp.“ Jako by jíst a udělat se někomu líp nebyly totální protiklady.

Druhý den sednete s mámou brzo ráno na vlak do Chocně a jdete na krev. Když ti bylo osm, musela jsi do nemocnice se zánětem středního ucha a ležely na tobě čtyři sestry, než ti píchly kanylu. Představa, že ti něco vniká dovnitř žíly… Sestra tvojí dětské, pravda, dokáže udělat odběr krve tak, že jediným pohybem jehlu píchne, nasadí zkumavku, sundá, nasadí druhou, sundá druhou, a to vše bez jediného zachvění, a pak místo přimáčkne bavlněným polštářkem a jehlu vytáhne, sotva si toho všimneš. Doktorka mezi tím říká, že pro tvoji výšku je minimální zdravá hmotnost čtyřicet osm kilo, a v tobě hrkne takovým způsobem, že by ti tu žílu mohla přetrhnout a nejspíš by sis nevšimla. Pak už neslyšíš nic, jenom ti v hlavě hučí čtyřicet osm čtyřicet osm čtyřicet osm, a souběžně s tím tlustá tlustá tlustá tlustá. Máma ztrápeně a provinile přikyvuje na všechno, co Moravcová řekne.

Když vyjdete ven na vzduch, který studí, až pálí, první věc, co mámě říkáš, je: „Já nemůžu mít čtyřicet osm kilo.“

Máma vyjede tak vztekle, že tě to zaskočí: „Musíš, Lado. To snad nemyslíš vážně. Ona ti tam půl hodiny vykládá o všem možným, co se ti stane, když nezačneš jíst, srdce že ti selže, ledviny ti zkolabujou, osteoporózu budeš mít, rozvrat metabolismu, chudokrevnost, vysokej cholesterol, a ty první věc, co řekneš, že nemůžeš mít čtyřicet osm kilo. Prostě musíš. Nic jinýho ti nezbude. Jestli nezačneš přibírat, tak tě dřív nebo pozdějc do toho Motola odvezou, protože už bude pozdě na to, léčit to doma.“

Tak držíš hubu. Vylezete ze střediska a ty zahýbáš doprava domů, ale máma ukazuje hlavou směrem k náměstí a říká: „Potřebuju kávu.“

„Já vim, že mi nic jinýho nezbude,“ mumláš, když si objednáte – máma ti řekla, ať si vybereš, co dokážeš sníst, tak si říkáš o tvarohový rohový koláč – „Jenom to byl trochu šok. Že to je jako minimum. Mě to trochu vyděsilo. Tak se nezlob.“

Máma ztrápeně mává rukou a rozbíjí lžičkou polevu na Míša řezu. „Já se zlobím hlavně na sebe. Vždyť já tě vlastně vůbec neznám. Jsem si myslela, jak o tobě vím první poslední, sedmnáct let jsem s tebou prakticky každej den, tak jsem přesvědčená, že nikdo tě nemůže mít přečtenější než já. A vono ne. Víš, že když to začlo jít v novinách a ve zprávách, tak mi ani nepřišla na mysl ta možnost, že by se tě to mohlo týkat?“

Samozřejmě, myslíš si, protože jsi byla tlustý nedisciplinovaný prase, a budeš zase. Pamatuješ si přesně, kdy jste ty a tvoji rodiče poprvé společně viděli ve zprávách reportáž o glaciatismu. Co na ni rodiče říkali? Vůbec nic. Máma pletla, tátovi padala hlava.

„A ne proto, že bych si myslela, že moc ráda jíš, nebo že nemáš vůli, ale proto, že ta nemoc je onemocnění lidí, co se nemaj rádi. A já byla vždycky pevně přesvědčená, že jsem tě vychovala k tomu, aby ses měla ráda. A abys znala svoji cenu.“

Máma odděluje lžičkou piškot od krému, nechává si krém i s polevou rozpustit v puse a pak teprve jí piškot a zapíjí ho kafem. „Já to vopravdu naprosto nechápu. To ti to fakt nedělá radost? Já když si dám něco takhle dobrýho, tak sice část mě si jako říká, ty dobytku, budeš tlustá, ale je to naprosto převážený tím, že prostě teď jím strašně dobrej Míša řez a všechno ostatní je mi jedno.“

Krčíš rameny. Ten koláč jim tam ležel minimálně tři dny, je tvrdý a suchý. „No. Ne. Asi ne.“

A máma vzdychá a vidíš, že se trápí. Asi jí tohle nemůžeš říkat, bez ohledu na to, jak ti s tátou oba tvrdili, že k nim máš být úplně upřímná, že když ti to pomůže, tak oni to snesou, a navíc ty chceš, aby ti rozuměli, ale těžko říct, jestli si sami uvědomují, co po tobě chtějí, Bůh ví, jestli vědí, co to znamená, že jim budeš říkat pravdu o tom, jak to teď máš. Asi spíš ne.

Máma ti napíše omluvenku na zbytek dne, což je ukazatelem jejího rozrušení, protože to ona obvykle nedělá, aby ti omlouvala školu, když zrovna neblouzníš v posteli se čtyřicetistupňovou horečkou. Na školu kašleš, ale abys bez omluvy nepřišla na sbor, tak taková frajerka rozhodně nejsi, takže v půl čtvrté vyrážíš na nádraží a za deset čtyři už sedíš mezi ostatními soprány ve třídě s klavírem v nejvyšším patře gymnázia a rovnáš noty. Hodně zvláštní, jak rychle se dá do školy dostat, když člověk nejde po svých.

Sbormistr David Cabal přichází ve čtyři hodiny a jednu minutu s hrnkem kafe v jedné ruce a notami v druhé. Má na sobě čtyři trička nasoukaná přes sebe. „Ahoj, děcka,“ řekne.

Jako odpověď zní několikeré „ahoj“ ze všech stran.

„Tak se asi rozezpíváme, ne? Vod spoda, kluci. Jásej.“

„Jáááásej.“

Záběr druhý.

Glass Onion.

Povídka Péřový polštář uruguayského autora Horacia Quirogy by byla kompletní i bez posledního odstavce. Ten totiž spočívá v pseudovědeckém vysvětlení hrozné smrti Alicie, jejíž záhadné onemocnění bylo – jak se ukáže na samém konci – způsobeno odporným krev sajícím parazitem, který celou dobu žil v jejím polštáři. Věty „Tito ptačí parazité, kteří jsou ve svém obvyklém prostředí velmi malí, mohou za jistých podmínek dosáhnout obrovských rozměrů. Zdá se, že lidská krev jim obzvláště chutná, a nezřídka je nacházíme v péřových polštářích.“ jsou tudíž dalším nástrojem děsu: neléčitelný neduh budí v nás méně obav, vímeli, že je fiktivní.

Silvestrovská nemoc, erudovaněji glaciatismus, případně glaciálová nemoc, zabije šest procent nemocných. Z přeživších se uzdraví polovina, zbytek se o něco zlepší a pokračuje v léčbě, nebo přejde do chronické fáze, která spočívá v balancování takhle blízko od smrti: když se dostaneš pod čáru, strčí tě na chvíli do nemocnice, kde ti obnoví tělesné funkce, pak tě pustí ven a ty zase děláš všechno pro to, aby ti zmíněné životně důležité funkce selhaly, když se tak stane, pobudeš si zase chvíli v nemocnici… no dokážeš si ten cyklus představit.

Ti, co se úplně vyzdraví (i když už existuje určité povědomí o tom, že nic takového jako uzdravit se z glaciatismu jednoduše neexistuje, nicméně nemluví se o tom), odcházejí s následujícími následky: pochroumané srdce (draslíková dysbalance je totiž, málokdo si to uvědomuje, docela past), pochroumaná slinivka, špatná termoregulace (někoho takového poznáte tak, že jde v deseti stupních jenom v košili a stejně se potí jako dveře od chlíva), bolest, bolest, bolest, osteoporóza, občas okyselené zuby, deprese, úzkosti, záchvaty strachu, odtažená kůže okolo nehtů, nespavost, vysoký cholesterol, snížené libido. Mozek – orgán, který Silvestrovskou nemocí trpí současně nejméně a nejvíce – už se nikdy nevrátí do původního stavu, no ale to je něco, s čím se pacient holt musí sžít. Říkáš pacient, ale přes osmdesát procent nemocných jsou ženy, respektive holky, trdla, puberťačky, kuřata, kačky, cácorky, děti. Vzniklo, když se epidemie rozmohla, pár docela ucházejících vtipů o viru misogynovi, i když o virovém původu onemocnění nejsou žádné doklady.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lada u ledu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.