Řeč zvířat

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Carl Safina

Řeč zvířat – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro všechny, jejichž jméno se objeví na následujících stránkách – kteří pozorují a doopravdy naslouchají. A kteří nám pak vyprávějí o tom, co slyší v hlasech i mlčení těch, s nimiž dýcháme týž vzduch.

Přemýšlel jsem nad těmi dlouhými věky, kdy generace za generací těchto krásných věcí spěly svému konci … bez jediného rozumějícího oka, které by hledělo na jejich nádheru. Zdá se to jako bohapusté, zhýralé plýtvání krásou… Rozum nám zajisté říká, že ne všechny živé věci byly stvořeny pro člověka… Jejich štěstí a radost, láska a nenávist, jejich touha být, dynamický život i časná smrt by se v tom případě zdály bezprostředně spjaté s jejich vlastním životním blahem a zachováním života jako takového.

— Alfred Russel Wallace, The Malay Archipelago, 1869

Chováme se k nim povýšeně pro jejich neúplnost, pro tragické osudy jejich životů, jež se vyvinuly jako nižší životní forma. A v tomto ohledu chybujeme, značně chybujeme. Neboť zvíře by nemělo být poměřováno s člověkem. Ve světě starším a úplnějším, než je ten náš, se pohybují hotoví a celí, obdaření silou smyslů, již jsme my buď ztratili, anebo nikdy neměli, řídí se hlasy, jež nikdy neuslyšíme. Nejsou to naši bratři, ani přisluhovači; jsou to jiné národy, lapené v síti života a smrti, spoluvězni pozemské nádhery i utrpení.

— Henry Beston, The Outermost House, 1928

Prolog – Cesta k mysli

Avšak dobytka se zeptej, poučí tě, nebeského ptactva, ono ti to poví, poučí tě i křoviska země, mořské ryby vyprávět ti budou.

Job 12,7–8

Nad hladinou se objevila další početná skupina delfínů. Vyskakovali z vody těsně vedle naší lodi, čeřili hladinu a tajemně na sebe pokřikovali svými typickými pískavými, kvílivými zvuky. Mláďata držela krok se svižným tempem svých matek. Tehdy jsem si uvědomil, jak málo o této sofistikované a půvabné formě života vím, a pomalu se mě zmocňovala nespokojenost. Chtěl jsem vědět, co prožívají, proč jsme zrovna těmito živočichy tolik fascinovaní a proč k nim cítíme takovou – náklonnost. Dokonce jsem se odvážil položit jim i tu tolik zapovězenou otázku: „Kdo jste?“ Věda se totiž obvykle otázkám týkajícím se vnitřního života zvířat tvrdošíjně vyhýbá. Nikdo samozřejmě nepopírá, že by zvířata měla vnitřní život, ale stejně tak, jako jsou malé děti napomenuty, když se zeptají na něco nevhodného, i mladí vědci brzy zjistí, že zvířecí mysl – pokud něco takového vůbec existuje – je člověku nepřístupná. Je povoleno ptát se pouze na „to“: Kde to žije? Co to jí? Co to dělá, když se objeví nebezpečí? Jak se to rozmnožuje? Ale jediná otázka, která by nám umožnila pootevřít dveře a nahlédnout do jejich nitra, je vždycky zapovězená: „Kdo…?“

Existuje celá řada důvodů, proč bychom se této palčivé otázce měli raději vyhnout. Tím důvodem, který si přiznáváme velice neradi, je skutečnost, že hranice mezi člověkem a zvířetem je uměle vytvořená, neboť lidé jsou koneckonců také zvířata. A zatímco jsem pozoroval delfíny, uvědomil jsem si, že už mám té nepřirozené zdvořilosti dost. Chtěl jsem se dostat blíž.

Věděl jsem, že ztrácíme čas, a nechtěl jsem riskovat, že jim budu muset říct sbohem dřív, než bychom se vůbec přivítali. Během naší plavby jsem si četl o slonech a myšlenek na ně jsem se nezbavil ani tehdy, když jsem pozoroval delfíny volně se prohánějící oceánem. Když pytlák zabije slona, nezabije jenom jeho, ale může tím způsobit smrt celé jeho rodiny, pokud ta v tu chvíli přijde o matku rodu, která jako jediná věděla, kam se vydat za vodou a potravou v období největšího sucha. Jedna jediná kulka tak může mít víc než jednu oběť. Jak jsem tak sledoval delfíny a uvažoval přitom o životě slonů, uvědomil jsem si, že tam, kde ostatní rozpoznávají a uznávají jeden druhého a spoléhají se na určité jedince, tam, kde smrt ovlivňuje ty, kteří přežili, a kde vzájemné vztahy definují, kdo jsme, tam končí pomyslná hranice ve vývoji života na Zemi. Není zde už „co“, ale „kdo“.

Zvířata, která jsou „někdo“, si uvědomují, kdo jsou, a vědí, kdo je jejich rodina, kdo je přítel a komu je lepší se vyhnout. Vytvářejí strategická spojenectví a neustále řeší spory se svými odvěkými rivaly. Usilují o lepší postavení a čekají na příležitost, která jim umožní nabourat dosavadní hierarchii ve skupině. Budoucnost mláďat je ovlivněna postavením rodičů. Jejich osobní život jde ruku v ruce s jejich kariérním postupem. Jsou definovaná vztahy, do kterých vstupují. Zní vám to povědomě? Ještě aby ne. Pojem „oni“ zahrnuje i nás. Barvitý život se vším všudy není jen výsadou člověka.

Každý se přirozeně dívá na svět svýma vlastníma očima. Dívá se zevnitř ven, a jeho vnímání světa je tedy značně subjektivní. Tahle kniha je pohledem na svět zvenčí – dívá se na svět, ve kterém lidé nemají mimořádné postavení, ale stojí po boku ostatních živých tvorů. Tím, že jsme se odcizili přírodě, odřízli jsme se od vnímání jednoty všeho živého a ztratili jsme kontakt se zkušeností ostatních zvířat. A protože všechno, co víme o životě, se pohybuje na určité škále, je daleko snadnější porozumět zvířeti v nás, vidíme-li nit člověka vetkanou v tkanivu vláken mnoha dalších životů.

Rozhodl jsem se dát si na chvíli pohov od psaní o ochraně a zachování živočišných druhů, abych se mohl vrátit zpět ke své první lásce, k prostému pozorování toho, co zvířata dělají a proč to dělají. Procestoval jsem různá místa, abych mohl sledovat některé z těch nejohroženějších tvorů na světě – slony z Národního parku Amboseli v Keni, vlky z Yellowstonského parku ve Spojených státech, kosatky brázdící vody Tichého oceánu na severozápadě Ameriky. Všechna tato místa měla i přes vzdálenost, která je dělí, jedno společné: tlak ze strany člověka, který bezprostředně ovlivňoval to, co zvířata dělají, kam jdou, jak dlouho žijí a jak se daří jejich rodině. V této knize se společně setkáme s myslí ostatních zvířat a zároveň budeme naslouchat. Budeme naslouchat jejich potřebám. Není to jen příběh o tom, co je v sázce, ale i kdo je v sázce.

Největším poznáním je, že život je jen jeden. Bylo mi sedm, když jsme s tátou na našem dvorku v Brooklynu postavili malý přístřešek a pořídili si poštovní holuby. A jak jsem tak pozoroval, jak si stavějí hnízda ve svých komůrkách, a sledoval jsem jejich námluvy, hádky a péči o mláďata, jak odlétají a zase se věrně navracejí, viděl jsem, že i oni potřebují jíst a pít, mít domov a jeden druhého. Tehdy mi došlo, že ve svých příbytcích žijí stejně jako my v těch našich. Stejně jako my – jenom svým vlastním způsobem. Celý život jsem pracoval s mnoha různými zvířaty, žil jsem s nimi a studoval je jak v jejich, tak v našem světě. Čím více času jsem s nimi strávil, tím více ve mně rostl, prohluboval se a utvrzoval pocit sounáležitosti. Právě tento pocit se vám na následujících stránkách pokusím zprostředkovat.

Troubení slonů

Citliví a ohromní, děsiví
a kouzelní, vzbuzují tichý úžas
obvykle vyhrazený pro vrcholky hor,
rozsáhlé požáry a moře.

— Peter Matthiessen,
The Tree Where Man Was Born

Pak jsem to konečně uviděl – sama země povstala. Ta sluncem vyprahlá země se zformovala do něčeho obrovského a živého a dala se do pohybu. Pohybovala se jako jedna masa. Své dlouhé svižné kroky dělali tak těsně při zemi, až to vypadalo, jako by oni sami byli původci všeho toho prachu. Mrak, který zvířili, byl všude okolo nás, pronikl do každého póru našeho těla, lepil se nám na zuby a prosákl až do našich myslí. Doslova i obrazně. Tak byl mohutný.

Bylo vidět jejich hlavy – štíty bojovníků. Slyšeli jsme jejich mocný dech – vzduch proudil dovnitř a zase ven, rozléval se v síních jejich plic. Kůži zvrásněnou a omšelou časem, poznamenanou věčným chozením, jako by žili uvnitř pomačkaných map životů, kterými putovali. Poutníci napříč krajinou a časem. Kůže se jim pohybovala jako šustivý manšestr, na pohled vzorovaná a drsná, a přece citlivá i na ten nejjemnější dotek. Za skřípotu stoliček velikosti dlažebních kostek si tyto chodící kroniky snop po snopu a sousto po soustu podrobovaly svět. To vše za spokojeného mručení.

Jejich burácení se valilo vzduchem jako blížící se bouře a pulzovalo zvlněnou zemí i kořeny stromů. Svolávali rodinu a přátele z přilehlých kopců a řek, zdravili se, dávali o sobě vědět a vyměňovali si poznatky a novinky z míst, která navštívili. Bylo to zároveň i znamení pro nás – něco se blíží.

Mysl dá signál ohromné mase svalů a kostí, hněď očí zazáří krajinou a jedna ze slonic zatroubí. Dívám se na její hranaté obočí, sleduji cestičky žil velikosti hada. Ohlásí se svým zatroubením a zatleská si ušima. Připadá mi věčná a tak trochu božská. Bdělá a rozvážná, mírumilovná a pečující, ale i smrtelně nebezpečná – podle toho, co si žádá situace. V rámci svých schopností je moudrá, přesně tak jako my. Zranitelná. Jako každý z nás.

Dívejte se. Jednoduše naslouchejte. Nemluví k nám, ale mezi sebou si toho řeknou dost. Něco z toho jsme schopni zachytit. Zbytek je za hranicemi slov. Chci jim naslouchat. Chci být otevřen všem možnostem.

Pleskající nesouměrné uši. Drsná a prachem obalená kůže. Bizarní vyčnívající zuby velikosti lidské nohy, mezi nimiž se bimbá ten nejfaličtější nos na světě. Tahle pitoreskní groteska by nám měla připadat ošklivá. A přece v nich spatřujeme nesmírnou, slovy nepopsatelnou krásu, chvílemi tak intenzivní, až mrazí. Vnímáme něco víc, něco hlubšího. Cítíme, že jejich putování napříč krajinou je záměrné. Nemůžeme jim upřít, že kráčejí na místo, které mají na mysli. Přesně tam míříme nyní i my.

Velká otázka

„Byl to nejhorší rok v mém životě,“ vypráví u snídaně Cynthia Mossová. „Kromě Barbary a Deborah zemřeli všichni sloni nad padesát let. Stejně tak většina slonů nad čtyřicet. Pořád nemůžu uvěřit tomu, že Alison, Agáta a Amélie přežily.“

Alison, které je dnes jednapadesát, stojí přímo tamhle u toho hloučku palem – vidíte ji? Cynthia Mossová dorazila do Keni před čtyřiceti lety odhodlaná dozvědět se vše o životě slonů. První sloní rodinu, kterou tehdy spatřila, pojmenovala „AA“, jednu ze slonic pak Alison. Tamhle je vidět, jak luxuje ovoce spadané z palem. Není to úžasné?

S trochou štěstí a dostatečným množstvím srážek by Alison mohla žít dalších deset let. Tamhle je pro změnu Agáta, té je čtyřicet čtyři. A ta, která teď míří směrem k nám, je Amélie, stejně stará jako Agáta.

Amélie se pořád blíží, až se v celé své majestátnosti naklání přímo nad naším vozem. Trošku mě to znepokojí a instinktivně se stáhnu dovnitř. Cynthia se pro změnu vykloní ven a začne ke slonici promlouvat uklidňujícím hlasem. Amélie, která je teď prakticky souběžně s naším vozem, se nad námi tyčí jako nějaká věž, zatímco nerušeně žvýká listy palem, jemně si u toho pobrukuje a sem tam o nás zavadí pohledem.

Ve žlutavém světle ranního rozbřesku vypadá krajina jako nekonečný oceán trávy vlnící se směrem k úpatí nejvyšší africké hory, jejíž modrý vrcholek je zahalen do sněhového hábitu a ověnčen mraky. Díky pramenům, které z něj stékají, je Kilimandžáro obrovským zásobníkem vody, jenž dává vznik mokřinám táhnoucím se až do vzdálenosti tří kilometrů. Ty z tohoto místa dělají magnet pro divokou zvěř i pastevce. Jméno národního parku Amboseli pochází z jazyka Maa a odkazuje na vyschlé jezero, které zabírá půlku celého parku a ve kterém se tu a tam zaleskne voda. Mokřiny se rozpínají a zase ustupují v závislosti na intenzitě dešťů. Pokud delší dobu nezaprší, vodu vystřídá prach. A potom je všechno úplně jinak. Jsou to pouhé čtyři roky, co extrémní sucho otřáslo tímto místem do základů.

Navzdory katastrofálním suchům, která během těch několika desítek let několikrát vystřídala období bujné vegetace, je Cynthia Mossová se svými třemi slonicemi stále tady, derou se kupředu napříč krajinou. Cynthia se ujala zdánlivě komplikovaného úkolu – prostého pozorování slonů, kteří dělají to, co sloni dělávají. Těžko byste dnes hledali člověka, který sleduje životy jednotlivých slonů déle než ona.

Očekával jsem, že se na výzkumnici čtyři desetiletí strávená v terénu podepsala. K svému překvapení jsem měl před sebou vitální ženu něco málo přes sedmdesát se zářivě modrýma očima a až zarážejícím životním elánem. Řekl bych dokonce trochu rozpustilou. Poté co Cynthia Mossová navštívila v šedesátých letech poprvé Afriku, tehdy ještě jako novinářka magazínu Newsweek, rozhodla se dát sbohem New Yorku a všemu, co do té doby znala. Do Národního parku Amboseli se zamilovala na první pohled. Není těžké pochopit proč.

Možná je to až příliš jednoduché. Obrovské pláně plné fata morgán a vlnícího se horkého vzduchu vytvářejí iluzi, že Amboselský národní park je velký. Jenže je naopak až příliš malý. Projedete jím za necelou hodinu. Amboseli je pohlednice, kterou kdysi Afrika poslala sama sobě a teď ji má schovanou v šuplíku s cedulkou „parky a rezervace“. Kilimandžáro, které kupodivu nepatří stejnému státu, stojí na druhé straně imaginární hranice, na místě zvaném Tanzanie. Hora i sloni ale vědí, že se ve skutečnosti jedná o jednu a tutéž zemi. Park o rozloze 390 km^2 slouží jako centrální napajedlo pro okolních 8000 km^2. Sloni z Amboseli využívají oblast zhruba dvacetkrát větší, než je samotný park.1 Stejně tak to dělají i Masajové – pastevci dobytka a koz. Jedině zde najdou vodu po celý rok. Okrajové oblasti jsou příliš suché. A park je příliš malý na to, aby všechny uživil.

„Ve snaze přežít sucho,“ vysvětluje Cynthia, „zaujala každá rodina jinou strategii.“ Některé zůstaly v blízkosti mokřadů. Když ty vyschly, vedlo se jim opravdu špatně. Některé šly dál na sever, pro některé to bylo vůbec poprvé v životě. Těm se vedlo o něco lépe. Jenom jedna rodina z padesáti o nikoho nepřišla. Jedna z rodin ztratila sedm dospělých samic a třináct dorostenců. „Pokud slon padne na zem, jeho rodina se obvykle shromáždí okolo a snaží se ho zvednout. Jenže během sucha neměli vůbec žádnou energii. Sledovat, jak umírají, vidět je na zemi v agónii…“

Každý čtvrtý slon v Amboseli zemřel – dohromady čtyři sta z populace čítající šestnáct set kusů. Zemřela téměř všechna kojená mláďata, asi 80 % zeber a pakoňů a téměř všechen dobytek Masajů. A umírali i lidé.

Když zase začalo pršet, všechny přeživší slonice, které během sucha ztratily mládě, přišly přibližně ve stejnou dobu do říje. Výsledkem byl ten největší baby boom, který tu Cynthia za čtyřicet let svého působení zažila. V posledních dvou letech se narodilo asi dvě stě padesát slůňat. Ideální období pro to, narodit se jako slon v Amboseli. Bujná vegetace, spousta trávy – a malá konkurence. Voda dělá slony, šťastné slony.

Několik spokojených slonů se brouzdá ve smaragdově zeleném prameni ve stínu pod statnými palmami. Kousek ráje na zemi. Se svými drobnými a plandavými choboty jako z gumy vypadají mláďata, jako by kráčela krajem nevinnosti.

„Podívej se, jak je to malé tlusťoučké,“ říkám s podivem. Patnáctiměsíční slůně vypadá jako koule. Čtyři dospělí a tři mláďata se rochní v rozbahněném jezírku, choboty si stříkají vodu na záda a potom se rozvalí na břehu. Jak se to malé blaženě rozvaluje, všimnu si, že se mu svaly okolo chobotu uvolňují a ono pomalu zavírá oči. Dospívající sameček Alfre si lehne, aby si odpočinul. Tři mladší sloni po něm v tu ránu začnou lézt, přičemž mu stoupnu na ucho. To je najednou energie. Zábava se uklidní a pozvolna přejde v dřímání. Mláďata pospávají na boku, dospělí stojí ochranitelsky nad nimi, a zatímco klimbají, dotýkají se jeden druhého. Jsou klidní. Vědí, že zde je jejich rodina v bezpečí. Pohled na ně uklidňuje.

Mnoho lidí sní o tom, že kdyby vyhrálo v loterii, skončili by s prací a věnovali by se koníčkům, hrám, rodině, dětem, příležitostnému vzrušujícímu sexu. Jedli by, když by měli hlad, spali by, kdykoliv by se cítili ospalí. Mnozí, pokud by vyhráli loterii a zbohatli, by chtěli žít jako sloni.

Sloni vypadají šťastně. Jsou ale opravdu šťastní, nebo nám tak jenom připadají? Vědec ve mě žádá důkazy.

„Sloni pociťují radost,“ zní odpověď Cynthie. „Nemusí to být nutně taková radost, jak ji známe my lidé, ale je to radost.“2

Sloni se radují ze stejných věcí, které dělají radost i nám: důvěrní „přátelé“ a rodina, dobré jídlo a pití. A tak předpokládáme, že cítí to, co my. Na předpoklady ale pozor! Po celá staletí se lidské předpoklady o ostatních zvířatech pohybovaly mezi přesvědčením, že zvířata na nás uvalují kletby, a tím, že si nejsou ničeho vědoma a nedokážou cítit bolest. Vědci radí, abychom pozorovali, co zvíře dělá, ale zdrželi se spekulací o jeho vnitřních zkušenostech, protože je to bezcenné, naprostá ztráta času.

Uvažování nad vnitřní zkušeností zvířat je čirou náhodou hlavním posláním této knihy. Leží před námi ošemetný úkol: směřovat pouze tam, kam nás zavedou důkazy, logika a věda. A správně si to vyložit.

Cynthiini volně žijící souputníci se zdají moudří. Vypadají mladiství a hraví. Mocní a majestátní. Nevinní. A také takoví jsou. Pokojní… Ale ze všech zvířat jsou to právě oni, kteří se smrtící silou dokáží nepřetržitě vzdorovat lidskému pronásledování. Zatímco my je pronásledujeme, oni usilují o přežití a bezpečí svých dětí. Myslím, že jsem zde, protože jsem připraven se učit, připraven se ptát. V čem jsou nám podobní? Co nám říkají o nás samotných? To, co pořád nevidím, je skutečnost, že kladu otázky skoro přesně naopak.

…

Cynthia Mossová se nejvíc cítí doma ve výzkumném táboře v Amboseli. Tábor příjemně rozložený na mýtině obklopené palmami tvoří malá dřevěná bouda sloužící jako kuchyně a tucet velikánských stanů. Každý je vybavený standardní postelí a pár kousky nábytku. Tuhle ráno se čaj podával o něco později. Výzkumnice, která vylezla ze stanu, aby se šla podívat, jak to vypadá s čajem, našla na schodech kuchyně podřimujícího lva. A dokonale probuzeného kuchaře schovávajícího se za dveřmi.

Dnes se čaj podává včas. Nad toastem jsem se konečně dostal k tomu, abych Cynthii položil svou velkou otázku: „Co ses díky celoživotnímu pozorování slonů dozvěděla o lidech?“ Mrknu na diktafon, abych se ujistil, že je zapnutý, a pohodlně se usadím. Čtyřicet let poznatků! To bude stát za to.

Jenže Cynthia moji otázku decentně odsune. „Přemýšlím o nich jako o slonech. Zajímám se o ně kvůli nim. Přirovnávat slony k lidem – nechápu, jak by mi to mohlo pomoct. Myslím si, že zajímavější je snažit se porozumět zvířeti jako takovému. Jak je možné, že pták s tak malým mozkem, jako je vrána, je schopen tak úžasných rozhodnutí? Srovnávat ji se tříletým dítětem? To mě nezajímá.

Cynthiin jemný nesouhlas s mojí otázkou je tak nečekaný, že ho nejprve nedokážu docela pochopit. Po chvíli můj pocit vystřídá ohromení.

Jako člověk, který se celý život zabývá chováním zvířat, jsem dávno došel k závěru, že mnohá ze společenských zvířat – ptáci a savci zcela jistě – jsou v jádru jako my. Přijel jsem sem, abych viděl, v jakých ohledech jsou sloni „jako my“. Píšu tuto knihu, abych ukázal, v čem jsou ostatní živočichové stejní „jako my“. Jenže právě teď jsem byl vážně vychýlen z kurzu. Chvíli mi to trvalo – ve skutečnosti několik dní – než to mnou jako nějaká nitrožilní infuze prostoupilo.

Cynthiina krátká, nicméně podstatná poznámka naznačila, že lidé nejsou měrou všech věcí. Cynthia míří výš.

Její poznámka jako by resetovala nejenom mou otázku, ale celé i moje uvažování. Předpokládal jsem, že mým posláním je nechat zvířata, aby mi ukázala, jak moc jsou stejná jako my. Mým novým úkolem – a mnohem těžším a hlubším – bylo pokusit se vidět, kdo zvířata jsou. Bez ohledu na to, zda jsou, či nejsou jako my.

…

Sloni, které právě pozorujeme, obratně vytrhávají trávu ze země a očišťují ji chobotem, rytmicky si naplňují tváře trsy a chomáči, které s vervou drtí masivními stoličkami. Trny, které by dokázaly propíchnout pneumatiku, plody palem, svazky trávy – všechno v nich mizí. Kdysi jsem pohladil jazyk slona v zajetí. Byl tak jemný. Nechápu, jak se jejich jazyk a žaludek mohou s takovými trny vypořádat.

Vidím slony, kteří se krmí. Jenže tahle slova, jako ostatně všechna slova, chytají skutečnost do značně volné smyčky. Je pravda, že pozoruji „slony“, ale se zahanbením si uvědomuji, že o jejich životech nevím zhola nic.

Cynthia ano: „Když se podíváš na skupinku jakýchkoliv zvířat – lvů, zeber, slonů, vidíš jen dvě dimenze, plochu. Jakmile je ale poznáš jako jednotlivce, seznámíš se s jejich osobností, zjistíš, kdo byla jejich matka, kdo jsou jejich potomci, pak se přidají nové dimenze. Jeden slon v rodině se ti bude zdát honosný, důstojný, vlídný. Druhý ti bude připadat nesmělý. A jiný zase jako hrubián, který se při nedostatku strká s ostatními o jídlo. Zase jiný bude pro změnu rezervovaný. A ještě jiný nápadně’ hravý.“

„Trvalo mi dvacet let, než jsem si uvědomila, jak jsou komplikovaní,“ pokračuje Cynthia. „Během doby, kdy jsme sledovali rodinu Echo – bylo jí tehdy asi čtyřicet pět let – jsem viděla, že Enid je své matce neskutečně oddaná, Eliot je hravý, Eudora nespolehlivá, Edwina neoblíbená atd. Pomalu jsem začínala rozumět tomu, co bude následovat. Začala jsem přijímat signály od Echo samotné. Rozuměla jsem její vůdčí roli – stejně jako její rodina!“

Podívám se na slony.

„Donutilo mě to uvědomit si, jak naprosto dokonale jsou si vědomí toho, co dělají.“

Dokonale vědomí? Mně připadají neteční.

„Sloni nevypadají, že si všímají detailů,“ vysvětluje Cynthia, „dokud se něco důvěrně známého nezmění.“ Jednoho dne se kameraman pracující s Cynthií rozhodl vlézt pod výzkumnický vůz, aby tak získal jiný úhel záběru. Sloni, kteří obvykle kolem vozu jen projdou, si toho okamžitě všimli, zastavili se a zírali na něj. Proč je ten člověk pod autem? Samec jménem Pan Nick zajel chobotem pod vůz, aby to ohmatal a prošetřil. Nebyl agresivní a nesnažil se kameramana vytáhnout ven. Prostě byl jen zvědavý. Jindy, když se náš vůz objevil s novými dveřmi speciálně navrženými pro filmování, přišli sloni prozkoumat i je a osahávali je choboty.

Chobot je velice zvláštní, a přece důvěrně známá věc. Je extrémně citlivý a nepředstavitelně silný. Sloni s ním dokážou zvednout vejce, aniž by ho rozbili.3 Ale taky vás jediným máchnutím chobotu dovedou zabít. Sloní chobot končí dvěma špičkami v podobě jakýchsi prstů, které připomínají ruku v palčácích. Díky tomu, jak sloni svůj chobot používají, nám připadají důvěrně známí, jako by to byli jednorucí lidé, kteří svůj podivný nos staví všem na odiv a dovedou ho po libosti proměňovat. Dokážeme se někdy přenést přes to, jak podivně báječný a báječně podivný je? Chobot, členitý jako kmeny palem, pod kterými někdy odpočívají, je jejich švýcarským kapesním nožem. Tento na vnější straně zakulacený a na vnitřní zploštělý housenkovitý nástroj dokonale slouží k rozmetávání nástrah, stříkání vody, vrhání bahna, víření prachu, zkoumání vzduchu, sbírání jídla, vítání přátel, zachraňování miminek a uklidňování mláďat. „Má dvojitou hadici na sání a rozprašování vody nebo prachu,“ napsala Oria Douglas-Hamiltonová.4 A novinářka Caitrin Nicolová k tomu dodává, že chobot dovede věci, „ke kterým by člověk musel použít oči, nos, ruce a nástroje“.5 Yoshihito Niimura z Tokijské univerzity se o něm vyjadřuje takto: „Představte si, že máte nos na dlani. Pokaždé, když se něčeho dotknete, cítíte vůni daného předmětu.“6

Sloni pevně obtáčejí svoje úžasné nosy kolem trsů trávy, a když se jich půda zdráhá vzdát, lehce je nakopnou, aby je utrhli. Potrava se uvolní a oni ji zvednou. Někdy z kořenů otřepou hlínu. Jedí pomalu, klidně. Často zlehka zhoupnou chobotem a využijí moment setrvačnosti, aby si vhodili další sousto do své trojúhelníkové čelisti. Někdy na chvilku ustanou a vypadají zamyšleně. Možná, že přestali, aby naslouchali. Zkontrolovali, zda jsou jejich děti v pořádku a rodina v bezpečí.

Strašně rád bych věděl, do jaké míry se shodují moje pocity s tím, co cítí nejbližší slon. Naše vstupní kanály jsou podobné: zrak, čich, sluch, hmat, chuť. To, co tyto smysly přenášejí do našeho vědomí, se musí z velké části překrývat. Vidíme tytéž hyeny, které vidí i sloni, slyšíme tytéž lvy. Jenže my, tak jako většina primátů, jsme orientovaní silně vizuálně. Sloni, jako většina ostatních savců, mají výrazně vyvinutý čich. A mají také vynikající sluch.

Jsem si jistý, že tihle sloni vnímají mnohem víc než já. Tohle je jejich domov, zde leží i jejich minulost. Nedokážu říct, co se jim honí hlavou. Stejně tak ale nejsem schopen odhadnout, nad čím přemýšlí Cynthia, když je tiše a soustředěně pozoruje.

V podstatě týž mozek

Čtyři zakulacená mláďata kráčejí za svými obrovskými matkami napříč rozsáhlou, sladce vonící pastvinou. Dospělí jedinci, kteří pochodují s promyšleným záměrem, jako by měli domluvenou schůzku, se kymácejí k širým mokřinám, kde se již druží asi stovka jejich parťáků. Každý den putují rodiny mezi místem v kopcích s hustým křovím, kde uléhají ke spánku, a mokřinami. Pro mnohé je to patnáctikilometrová cesta tam a zpět. Mezi tím, mezi východem a západem, se může stát ledacos.

Naším úkolem je vydat se za rozbřesku do těchto míst a najít slony ve chvíli, kdy sem přicházejí. Chceme vidět, kdo je kde. To se snadno řekne, jenže rodin jsou tu celé tucty a slonů na stovky.

„Musíš znát každého. Tak to prostě je,“ říká Katito Sayialel. Její zpěvavý přízvuk je stejně jasný a svěží jako dnešní africké ráno. Katito je rodilá Masajka, vysoká, schopná. Volně žijící slony studuje spolu se Cynthií Mossovou už víc než dvacet let.

Co to přesně znamená „každého“?

„Dokážu rozeznat všechny dospělé samice. Takže,“ zamyslí se Katito, „něco mezi devíti sty a tisícem. Řekněme devět set. Takže asi tak.“

Rozpoznat pouhým pohledem stovky a stovky slonů?! Jak je to možné? Některé pozná díky jejich specifickým znakům – například podle umístění dírky v uchu. U mnohých jí stačí letmý pohled. Zná je tak dobře, jako vy znáte své přátele.

Když jsou všichni v jednom chumlu, nejde si říct: „Moment… Kdo byl tohle?“ Oni sami rozpoznávají stovky jedinců. Žijí v rozsáhlých sociálních sítích tvořených rodinou a přáteli. To je důvod, proč jsou pověstní svou pamětí. A rozhodně poznávají Katito.

„Když jsem sem poprvé dorazila,“ vzpomíná Katito, „uslyšeli můj hlas a uvědomili si, že jsem někdo nový. Přišli si mě očichat. Teď už mě znají.“

Je tu s námi také Vicki Fischlocková, modrooká Britka, tak kolem třicítky. Předtím než se přidala k Cynthii, aby dodělala svoji disertační práci, studovala gorily a slony v Kongu. Je tu už několik let, a bude-li to v její moci, ráda by tu i zůstala. Katito obvykle zapíše docházku a pokračuje dál. Vicki zůstává a pozoruje chování slonů. Dneska jsme ale vyrazili na menší výlet, na kterém mi obě ochotně pomáhají se zorientovat.

Hned vedle vysoké „sloní trávy“ si pět dospělých a jejich čtyři mláďata vybírají kratší a ne tak hojně se vyskytující trávu. Musí k tomu vynaložit větší úsilí, takže tráva asi chutná mnohem lépe. Těžko kdy četli nějaký vědecký spis o výživové hodnotě trávy. Ve výběru jim pomáhá podvědomí, které je za jejich pracnější volbu odmění příjemnými pocity. Funguje to tak i u nás – to proto nám cukr a tuk tolik chutnají.

Za pasoucími se slony se vleče zástup volavek a krouží houf vlaštovek. Spoléhají na to, že sloni, kteří brázdí moře trávy jako velké šedé lodě, plaší hmyz. Světlo tančí na jejich širokých, vlnících se zádech jako slunce na vlnách oceánu. Je slyšet trhání, přežvykování. Třepání uší. Plesknutí trusu. Bzučení much a svištění ocasů. Měkké, monotónní kroky. A hlavně to tiché bytí mohutných zvířat. Beze slov vyprávějí o čase před tím, než se lidstvo prvně nadechlo k životu. Žijí si dál po svém a nás ignorují.

„Oni nás neignorují,“ opraví mě Vicki. „Očekávají, že budeme zdvořilí, a to taky jsme. Takže nám nevěnují pozornost. Nechovali se ke mně takhle vždycky,“ dodává. „Když jsem začínala, byli zvyklí na auta, která přijela, lidé si pořídili pár snímků a zase odjeli. Sloni nebyli dvakrát nadšení z toho, že tu jen tak sedím a celé hodiny je pozoruju. Očekávají, že se budeme chovat určitým způsobem. Pokud se tak nechováš, dají ti jasně najevo, že si toho všimli. Ne že by ti hned vyhrožovali, spíš zakroutí hlavou a podívají se na tebe, jako by chtěli říct: ‚Co je to s tebou?‘“

Loudáme se v autě spolu s nimi přes pahorky a křoviska. Slonice jménem Tecla, která kráčí jen pár metrů vpravo před námi, se zničehonic otočí, zatroubí a nám je jasné, že se jí na nás něco nelíbí. Nalevo od nás se slůně točí kolem dokola a křičí.

„Promiň, promiň, omlouvám se,“ promlouvá Katito k Tecle. Okamžitě zabrzdí a vypne motor. Přijde mi, že jsme mládě oddělili od matky. Tecla ale není jeho matka. Přiběhne jiná samice, jejíž dvě prsa jsou plná mléka a zastaví se přímo před námi. Tohle je jeho matka. Tecla se prostě jen snažila říct: „Ti lidé se dostávají mezi tebe a tvé dítě, jdi a něco s tím udělej.“

„Sloni jsou jako lidé,“ snaží se nám vysvětlit Katito. „Jsou velice inteligentní. Mám ráda jejich povahu. Líbí se mi, jak se chovají a stojí při sobě, jak chrání jeden druhého.“

Jako lidé? Opravdu se zdá, že jsme si v určitých ohledech podobní. Cynthia však pohrozí prstem, aby nám dala najevo, že s tím je třeba být opatrný. Připomíná mi, že nejsou jako my. Jsou sami sebou.

Matka se připojí ke svému mláděti a zjedná nápravu. My pomalu pokračujeme dál. Pokud nějaký jedinec ví, jaký vztah existuje mezi druhým a třetím jedincem – tak jako Tecla ví, kdo je matkou mláděte – pak mluvíme o „uvědomování si vztahů třetích osob“.1 Kromě slonů si vztahy třetích osob uvědomují i primáti, vlci, hyeny, delfíni, krkavcovití a někteří (ne-li všichni) papoušci.2 Typickým příkladem je papoušek žárlící na partnera svého opatrovatele.3 Slyší-li kočkodani, opice hojně se vyskytující kolem tábora, mládě volající o pomoc (vydává tzv. úzkostné volání, distress call), okamžitě se podívají na jeho matku.4 Vědí přesně, kdo jsou oni sami a kdo jsou všichni ostatní. Moc dobře si uvědomují, kdo je pro koho důležitý. Chtějí-li volně žijící delfíní matky, aby jejich mláďata přestala spolupracovat s lidmi, plácnou ocasem směrem k člověku, který upoutal pozornost jejího mláděte, čímž říkají: „Konec hraní. Potřebuji, aby si teď dítě všímalo mě.“ Když se mláďata k ničemu nemají, a i nadále si hrají s asistenty postgraduálního studia výzkumnice Denisy Herzingové, jejich matky občas nasměrují svoje – jak to jen říct: pokárání? – k Herzingové samotnou.5 Je tedy zřejmé, že si delfíni uvědomují, že doktorka Herzingová je vůdcem všech těch lidí ve vodě. Volně žijící tvorové chápající hierarchii lidí – není to prostě ohromující?

„Nejvíc mě na tom všem fascinuje,“ shrnuje Vicki, „že si navzájem dokážeme porozumět. Učíme se znát neviditelné hranice slonů. Dokážeme vycítit, kdy je čas říct: ‚Nechci tě nutit.‘ Slova jako ‚podrážděný‘, ‚šťastný‘ nebo ‚smutný‘ či ‚napjatý‘ opravdu zachycují to, co slon prožívá. Máme týž prožitek, protože,“ dodává Vicki s jiskrou v oku, „všichni máme týž základní mozek.“

Dívám se na slony, které naše přítomnost nikterak neznervózňuje a náš vůz míjejí o pouhých pár kroků. Vicki poznamená: „To, že se tu můžeme pohybovat spolu se slony, kteří jsou srozumění s tím, že tu jsme, je jedno z největších privilegií vůbec. Všichni tihle velikáni míří do Tanzanie, kde jsou na každém kroku pytláci. Ale tady…“ Vicki ke slonům promlouvá uklidňujícím tónem: „Ahoj, zlatíčko…“ Nebo: „No, ty jsi ale milá…“ Vicki si vzpomíná, jak se po smrti slavné Echo celá její rodina v čele s dcerou Enid na tři měsíce vytratila. „Když se vrátili, začala jsem jim povídat, jak moc mi chyběli… Vtom Enid znenadání máchla hlavou a hlasitě zatroubila. Pleskala ušima a všichni sloni přišli blíž, tak blízko, že jsem se jich mohla dotknout. Jejich tváře přetékaly emocemi. Tohle je důvěra. Cítila jsem,“ vypráví Vicki láskyplně, „jako by mě sloni objímali.“

…

Kdysi jsem po boku jiného vědce pozoroval slony v jiné africké rezervaci. Několik dospělých slonů odpočívalo spolu se svými mláďaty ve stínu palmy a ovívali se v tom vedru ušima. Dotyčný vědec tehdy prohlásil, že u slonů, které pozorujeme „by teplotní gradienty mohly růst i klesat, aniž by přitom cokoliv prožívali“. Tvrdil, že „neexistuje způsob, jak zjistit, zda si slon uvědomuje víc než tenhle keř“.

Neexistuje způsob? Tak předně: Keř se chová trochu jinak než slon. Keř nejeví žádné známky duševních prožitků, emocí, ani nevypadá, že by se rozhodoval či chránil svoje potomky. Zato lidé a sloni mají téměř identickou nervovou a hormonální soustavu, smysly. Oba produkují mléko pro své děti. Oba projevují strach a agresi v odpovídající situaci. Tvrdit, že by slon mohl být stejně nevědomý jako keř, není o nic lepší vysvětlení sloního chování než tvrdit, že slon si je moc dobře vědom toho, co se kolem něj děje. Můj kolega si myslel, že se chová jako objektivní vědec. Ale bylo tomu spíš naopak, přinutil sám sebe ignorovat důkazy. A na tom není vůbec nic vědeckého. Věda staví na důkazech. Tím se dostáváme k otázce: S kým sdílíme tento svět? Jaké další mysli jsou tu spolu s námi?

Je to horká půda. Nebudeme předpokládat ani, že jiní živočichové vědomí mají, ani že je nemají. Podíváme se na důkazy a uvidíme, kam nás zavedou. Je až příliš snadné něco předpokládat špatně, a potom v těchto předpokladech pokračovat po staletí. Řecký filozof Prótagoras v 5. století př. n. l. prohlásil: „Člověk je měrou všech věcí.“ Jinými slovy to znamená, že my lidé se cítíme oprávněni ptát se světa: „K čemu jsi mi dobrý?“ Předpokládáme, že jsme měřítkem světa, že všechny věci se mají porovnávat s námi. Jenže kvůli takovému předpokladu mnohé přehlédneme. Schopnosti, které nás údajně „dělají člověkem“ – empatie, komunikace, zármutek, schopnost vyrábět nástroje atd. – všechny do jednoho v určité míře existují i v jiných myslích, které s námi sdílejí tento svět. Všechna zvířata vybavená páteří (ryby, obojživelníci, plazi, ptáci a savci) mají tu samou základní kostru, orgány, nervovou soustavu, hormony a vzorce chování. Stejně jako každý model automobilu má motor, hnací ústrojí, čtyři kola, dveře a sedačky, i my se od sebe lišíme především vnějšími rysy a nepatrně i svým vnitřním laděním. Ale tak jako nezkušení kupci aut vidí většina lidí u zvířat pouze odlišný zevnějšek.

Říkáme: „zvířata a lidé“, jako by život spadal pouze do těchto dvou kategorií. My – a pak všichni ostatní. A přesto jsme slony vycvičili k tomu, aby nám pomáhali tahat dříví z lesa; v laboratořích pozorujeme krysy běhající bludištěm, abychom studovali mechanismy učení; holuby necháváme klovat do určitých míst, abychom se naučili základy psychologie; studujeme mouchy, abychom zjistili, jak pracuje naše DNA; infikujeme opice nakažlivými chorobami, abychom vyvinuli lék pro člověka; a v našich domovech a městech se psi stali vodiči a ochránci těch, kteří svět kolem sebe vnímají pouze očima svých čtyřnohých společníků. Navzdory tomuto důvěrnému sepětí stále trváme na tom, že „zvířata“ nejsou jako my – ačkoliv i my sami jsme zvířaty. Je snad nějaký vztah, který by se dal pochopit ještě hůř?

Abychom porozuměli slonům, musíme se nejprve důkladněji podívat na témata, jako jsou vědomí, uvědomění, inteligence a emoce. Jakmile tak učiníme, s hrůzou zjistíme, že pro žádný z těchto jevů neexistuje ustálená definice. Každý z těchto pojmů znamená pro různé lidi něco trochu jiného. Filozofové, psychologové, ekologové a neurologové jsou jako oni přísloveční slepci dotýkající se jednoho a téhož slona a popisující různé jeho části. Z této názorové nejednotnosti však přece jen něco pozitivního vyplývá – dává nám svobodu vydat se od akademických kabinetních diskusí někam, kde je čistší vzduch a širší výhled. Někam, kde se nad tím vším musíme sami znovu zamyslet.

Začněme definicí vědomí. Měřítko, které zde budeme používat, zní: Vědomí je něco, co nějak pociťujeme.6 S touhle jednoduchou definicí přišel Christof Koch, který stojí v čele Allenova institutu pro výzkum mozku v Seattlu. Říznete-li se do nohy, je to fyzická záležitost. Pokud vás to bolí, jste vědomá bytost. Ta část vás samotných, která si bolest uvědomuje, která cítí a myslí, je vaše mysl. S tím souvisí i schopnost vnímat pocity, které říkáme cítění. Cítění lidí, slonů, brouků, škeblí, medúz a stromů se pohybuje na široké škále, od komplexního vjemu u lidí až k zdánlivě nulovému cítění u rostlin. Poznávání se vztahuje ke schopnosti vnímat a získávat znalosti a vědomosti. Myšlení je proces uvažování o tom, co bylo zaznamenáno. Stejně jako všechno ostatní, co se týká živých věcí, i myšlení se odehrává na rozsáhlé pohyblivé škále: od jaguára zvažujícího, jak se zezadu připlížit k ostražitému pekari, až po lukostřelce mířícího na terč nebo člověka, který zvažuje žádost o ruku. Cítění, poznávání a myšlení jsou překrývající se procesy vědomé mysli.

Vědomí se trochu přeceňuje. Srdeční tep, dýchání, zažívání, metabolismus, imunitní reakce, hojení řezných ran a zlomenin, vnitřní hodiny, menstruační cyklus, těhotenství, růst – to všechno funguje bez vědomí. V narkóze zůstáváme sice naživu, ale při vědomí nejsme. A ve spánku náš nevědomý mozek tvrdě pracuje, čistí, třídí, obnovuje. Vaše tělo je spravováno schopným personálem, který tuhle práci vykonával ještě dřív, než vaše společnost nabyla vědomí. Je škoda, že se nemůžete osobně setkat se svým týmem.

Vědomí si můžeme představit jako počítačovou obrazovku, na kterou se díváme a se kterou pracujeme. Je řízena zdrojovými kódy, které nemůžeme zaznamenat a o kterých nemáme sebemenší ponětí. Většina mozku pracuje v temnotě. Jak napsal Tim Ferris, autor vědeckých publikací a někdejší editor magazínu Rolling Stone: „Mysl neovládá a ani nechápe většinu z toho, co se uvnitř mozku odehrává.“7

Proč mít vědomí? Stromům a medúzám se vede dobře, a přesto pravděpodobně nemají žádné prožitky. Vědomí se zdá nezbytné pro posuzování, plánování a rozhodování.

Jak vědomí – slona, člověka či kohokoliv jiného – vyvstává z kaše fyzických buněk a sítě elektrických a chemických impulsů? Jak mozek dává vzniknout mysli? Jak nervové buňky zvané neurony vytvářejí vědomí, to nikdo neví. Co však víme, je, že poškození mozku může vědomí ovlivnit. Je proto jasné, že se vědomí odehrává v mozku. Eric R. Kandel, nositel Nobelovy ceny a neurovědec, v roce 2013 napsal: „Naše mysl je soubor operací prováděných naším mozkem.“8 Zdá se, že vědomí je výsledkem neuronové sítě, na které je závislé.

Kolik neuronových propojení je potřeba? Netušíme, kde lze najít to nejprimitivnější vědomí. U medúz? Ty jsou pravděpodobně bez vědomí. U červů? Možná…

Včely medonosné, které disponují přibližně jedním milionem mozkových buněk, rozpoznávají vzory, vůně a barvy květin a pamatují si jejich umístění. Svým vrtivým tancem si předávají informace o směru, vzdálenosti a množství nektaru, který našly. Proslulý neurolog Oliver Sacks o nich říká, že „prokazují vynikající odbornou znalost“.9 Včely medonosné přeruší vrtivý tanec své kolegyně, pokud se u téhož zdroje setkaly s nějakou nepříjemností – například s pavoukem.10 Včely, které vědci vystavili simulovanému útoku, vykazují „stejné známky negativních emocí, jaké nacházíme u člověka“.11 A ještě zajímavější je, že mozek včel medonosných obsahuje tytéž hormony, „hledače vzrušení“, které některé lidi pohánějí k tomu, aby se neustále hnali za něčím novým.12 Pokud tyto hormony opravdu přinášejí včelám záchvěvy potěšení nebo motivace, znamená to, že mají vědomí. Některé společenské druhy vos jsou schopné rozpoznat jedince podle tváře,13 což je schopnost, která se původně připisovala pouze několika elitním savcům. „Je čím dál zřejmější,“ říká Sacks, „že hmyz je schopen si pamatovat, učit se a komunikovat poměrně bohatými a nečekanými způsoby.“

Můžou mít sloni, hmyz a jiní tvorové opravdu vědomí, aniž by měli onu velkou zbrázděnou mozkovou kůru, ve které se odehrává myšlení lidí? Ukazuje se, že ano. A dokonce je to možné i u člověka. Třicetiletý Roger přišel vinou infekčního onemocnění mozku o 95 % mozkové kůry.14 Nepamatuje si, co se stalo deset let před infekcí, ztratil chuť a čich a jen s obtížemi si utváří nové vzpomínky. Přesto ví, kdo je, poznává se v zrcadle a na fotografiích a mezi lidmi se zpravidla chová normálně. Dokáže vtipkovat a cítit se rozpačitě. To všechno s mozkem, který ani za mák nepřipomíná ten lidský.

Běžná představa lidí, že pouze člověk zakouší vědomí, je zpátečnická. Je nabíledni, že naše smysly se během civilizovaného způsobu života otupily. Mnohá zvířata jsou až nadlidsky duchapřítomná – jen se podívejte na slony ve chvíli, kdy se něco změní! Jejich detekční zařízení je dokonale vyladěno na sebemenší záblesk nebezpečí nebo náznak nějaké příležitosti. V roce 2012 vypracovali vědci koncept Cambridgeské deklarace o vědomí, z kterého vyplývá, že „všichni savci a ptáci a mnohá další zvířata včetně chobotnic“ mají nervový systém schopný vědomí. (Chobotnice používají nástroje a řeší problémy stejně obratně jako většina opic – a přitom se jedná o měkkýše.) Věda tak pouze potvrzuje to, co je zjevné: že i druzí živočichové slyší, vidí a větří pomocí uší, očí a nosů; že jsou vyděšení, když k tomu mají důvod; a že cítí štěstí, když se zdají být šťastní.

Jak píše Christof Koch: „Ať už je vědomí cokoliv … psi, ptáci a spousty dalších druhů je mají… I oni vnímají život.“15 Pamatuji si, jak jednoho dne můj pes Jude ležel na rohožce a spal. Očividně se mu zdálo o tom, jak běží – nohy mu kmitaly sem a tam – když najednou dlouze, tlumeně a tajemně zavyl. V tu chvíli k němu přiběhl můj druhý pes Chula a vypadal podrážděně. Jude se zděšeně probudil, vyskočil na nohy a hlasitě štěkal – přesně jako člověk, který se s výkřikem probudí z noční můry, před očima mu probíhají živé obrazy a on potřebuje chvíli na to, aby se zorientoval.

Pokaždé, když se pokusíme načrtnout dělicí čáru mezi slonem a člověkem, zjistíme, že už ji příroda stihla rozmazat štětcem hluboké příbuznosti. A živí tvorové bez nervového systému? Tady vede ona dělicí čára. Nebo snad ne?

Zdá se, že aniž by měly rostliny nervový systém, vytvářejí stejné chemikálie – jako serotonin, dopamin a glutamát – které slouží jako neuropřenašeče a pomáhají utvářet náladu u zvířat, člověka nevyjímaje. Stejně tak mají signalizační systémy, které v zásadě fungují jako ty zvířecí, třebaže pomaleji. Michal Pollan poznamenává, tak trochu obrazně, že „rostliny hovoří chemickou řečí, kterou my nejsme schopni bezprostředně vnímat a chápat“.16 Tím nutně neříká, že rostliny prožívají pocity, ale že jsou schopny velmi zajímavých věcí. My vnímáme chemické látky pomocí čichu a chuti, rostliny vnímají a reagují na chemické látky ve vzduchu, půdě a na sobě. Listy rostlin se otáčejí za sluncem. Rostoucí kořeny, které se přibližují k překážce nebo nějakému toxinu, někdy pozmění směr, aby se vyhnuly kontaktu. Rostliny údajně odpověděly na nahraný zvuk přežvykující housenky tím, že vyprodukovali obranné chemické látky. Rostliny napadené hmyzem či býložravci vypouštějí varovnou chemickou látku, která u okolních listů a sousedních rostlin vyvolá chemickou obranu a upozorní vosy zabíjející hmyz, aby přiletěly a útok odvrátily. Květy jsou způsob, jakým rostliny dávají najevo včelám a dalším opylovačům, že nektar je připraven.

Jenže pro lidské oko je chování většiny rostlin, až na ty hmyzožravé a citlivé na dotek, příliš pomalé. Pollan s pohledem upřeným na louku napsal: „je velice obtížné představit si, že všude kolem probíhá neviditelné chemické klábosení, zahrnující i úzkostné volání – nebo že jsou tyto nehybné rostliny nějak zapojeny do jakéhosi ‚chování‘“. A přece Charles Darwin uzavřel svoji knihu Síla pohybu v rostlinách následující poznámkou: „Nemyslím si, že je přehnané říct, že špička kořínku … se chová jako mozek jednoho z nižších živočichů … přijímající podněty ze smyslových orgánů a řídící několik pohybů.“ Je pravda, že vstupujeme na rozlehlé minové pole možných mylných výkladů. Stejně jako Cynthia Mossová neporovnává slony s rostlinami, tak se ani zesnulý botanik Tim Plowman nijak nezajímal o srovnávání rostlin s lidmi. Oceňoval je jako rostliny. „Dovedou jíst světlo,“ řekl. „To vám nestačí?“

Hlavní důvod, proč se zde zmiňuji o nějakém plevelu, je snaha ukázat, že v porovnání s neobvyklostí rostlin a obrovskými rozdíly mezi rostlinami a zvířaty, je mi slonice pečující o své mládě tak podobná, že by mohla klidně být mojí sestrou.

Výlučně lidské?

V trávou porostlém lesíku zalitém slunečním světlem se malá slůňata snaží přijít na to, co se svým chobotem, načež se shánějí po mámině bradavce, která přináší klid a jistotu. „Podívej se, jak se k sobě tyhle dvě rodiny chovají přátelsky,“ říká Vicki. „Elin se rozhodla přesunout blíž k vodě, Eloise s tím souhlasila a čekala, až celá skupina popojde výš. Očividně se jim zachtělo strávit dnešní den pohromadě.“

Očividně.

Co je důvodem, přátelství mezi slony? Některá mláďata mají zálibu ve stejných hrách, a tak si vždy hrají spolu. Určití starší jedinci jsou „kompatibilní“, říká Vicki, pokud jde o to, „kdy chtějí jíst, kdy spát, kam by se chtěli vydat a jaký druh potravy mají rádi“.

Kompatibilní. Zajímavé. Věc dost vzácná i u lidí.

Nejlepší odpovědí na otázku „mají sloni vědomí?“ je, že všechny důkazy svědčí pro rozsáhlé vědomí. Zajímavější otázkou tak momentálně je: „Jaké to pro jiné živočichy je – mít vědomí?“ Většině milovníků domácích mazlíčků se vědomí může zdát jako naprosto jasná věc, já už ale slyším, jak někteří říkají: „Ne tak rychle!“ Mnoho badatelů a autorů odborných prací trvá na tom, že k mentálním zkušenostem zvířat prostě nemáme přístup. Chápu, jak k tomu došli. Myslím si však, že se mýlí. V tuhle chvíli víme víc, než jsme věděli kdysi.

Studium chování zvířat je mladá věda. Tak prostý fakt, že kuřata mají nějaký „klovací řád“, byl oficiálně uznán až ve dvacátých let 20. století. Tehdy také Margaret Morseová poprvé objevila, že ptačí zpěv slouží k obraně teritoria – a to je jeden z těch nejzákladnějších důvodů, proč ptáci zpívají. Aby ustavili studium chování zvířat jako vědu, museli se průkopničtí behavioristé poloviny 20. století, jako Konrad Lorenz, Niko Tinbergen a Karl von Frisch, nejprve zbavit staletých povídaček a pověr (sovy věští smrt, vlci jsou ďáblovi průvodci) a bajek prezentujících zvířata jako karikatury lidských vlastností (kobylky jsou líné, želvy vytrvalé, lišky prohnané).

Tihle noví vědci byli obdivuhodní pozorovatelé. Povedlo se jim odstranit metaforické představy, které se o mnohých zvířatech postupně vytvořily, jako staré vrstvy barvy. Jejich přístup? Prostě popiš, co vidíš. Museli prokázat, že pozorování zvířat může být objektivní činnost, a dokázali to. Za své studie o jazyku tanců včel medonosných, námluvách ryb a o tom, jak si housata „vštěpují“ první pohybující se objekt, který spatří jako svoji matku, společně obdrželi Nobelovu cenu. Tihle tři zvědaví přírodovědci museli být v euforii.

Jenže vědecká metoda, která by člověku umožnila ptát se, „co cítí slonice, když kojí své mládě?“, tehdy neexistovala. Nebylo z čeho vycházet. Nikdo nezkoumal, jak volně žijící zvířata prožívají své skutečné životy. Neurovědy byly dosud v plenkách. Takže spekulace o jejich pocitech mohly leda čerpat z našeho vlastního pociťování – a rázem jsme se ocitli v začarovaném kruhu. Noví vědci vybízeli k pozorování. Spekulace jsou ošemetné dohady, kterým je potřeba se vyhnout. Můžeme pozorovat, co slon dělá. Ale nelze nijak zjistit, jak se zvíře cítí. Tudíž jednoduše sledujme, kolik minut slonice svého potomka kojí. Dokonce i slavná odbornice na komunikaci slonů Joyce Pooleová se k tomu vyjádřila slovy: „Byla jsem naučená pohlížet na non-humánní živočichy tak, jako by se chovali způsobem, který nutně nezahrnuje vědomé myšlení.“1

Moje vlastní zasvěcení do formálního vzdělání zahrnovalo klasický pokyn: Nepřipisuj mentální procesy člověka – myšlenky a emoce – ostatním živočichům. (Ten, kdo tak činí, se dopouští tzv. „antropomorfismu.“) Uznávám. Neměli bychom předpokládat, že zvířata (a vlastně ani naši milenci, partneři, děti, rodiče) „musí“ cítit a myslet si to, co bychom si mysleli a cítili my, pokud bychom byli v jejich kůži. Oni nejsou my.

Nebylo tomu tak, že by otázka myšlení a emocí zvířat čekala, až budou pohromadě lepší údaje. Celé tohle téma bylo prostě zapovězené. Observační přístup se oblékl do pevné mentální svěrací kazajky. Profesionální behavioristé mohli popisovat, co vidí. Tečka. Popis – a pouze popis – se stal vědou o chování zvířat, vědou s velkým V. Uvažovat nad tím, jaké pocity či myšlenky by mohly být hnacím motorem behaviorálních úkonů, se stalo naprostým tabu. Mohli jste říct: „Slonice se postavila mezi své mládě a hyenu.“ Ale když jste řekli: „Matka se tak postavila proto, aby ochránila své mládě před hyenou,“ vybočili jste z patřičných mezí. Dopustili jste se antropomorfismu. Nemůžete znát úmysl matky. Takový přístup byl svazující.

Při ustavování studia chování jako vědy bylo zpočátku jistě nápomocné učinit slovo „antropomorfismus“ jakýmsi varovným signálem. Avšak spolu s tím, jak méně významní vzdělanci následovali průkopníky pyšnící se Nobelovou cenou, stal se „antropomorfismus“ spíš pirátskou vlajkou. Ve chvíli, kdy bylo toto slovo vytaženo, nastal okamžitý útok. Váš článek nebyl publikován. A v akademické sféře, kde platí okřídlené „publish, or perish“, „publikuj, nebo zemři“, bylo v sázce vlastní pracovní místo.

Dokonce i ty nejvíce erudované, logické závěry o motivacích, emocích a vědomí u ostatních zvířat mohly zničit profesionální kariérní vyhlídky. Stačila pouhá otázka. V sedmdesátých letech způsobila kniha skromně nazvaná Otázka vědomí u zvířat (The Question of Animal Awareness) takové pozdvižení, že mnozí behavioristé odsunuli jejího autora Donalda Griffina na okraj této profese. Griffin nebyl žádný namyšlenec. Desetiletí byl známým odborníkem, který vyřešil problém, jak netopýři používají svůj sonar k orientaci. Ve skutečnosti byl tak trochu génius. Ale vznesení samotné otázky bylo pro mnoho jeho ortodoxních kolegů prostě příliš. Prohlášení, že ostatní živočichové můžou něco cítit, znamenalo konec nejen konverzace, ale i vlastní kariéry. V roce 1992 byli čtenáři exkluzivního vědeckého časopisu Science varováni jedním akademickým autorem, že studium vnímání zvířat „je projekt, který bych nedoporučoval nikomu bez stálého pracovního místa“.2 To nebyl vtip. Vážně.

Svým zákazem všeho, co bylo považováno za antropomorfizující, se behavioristé dopustili opačné chyby. Pomohli institucionalizovat onu příliš lidskou představu, že pouze člověk má vědomí a je schopen něco cítit. (Ten pocit, že všechno se točí kolem nás, se nazývá antropocentrismus.) Promítání pocitů do jiných zvířat nás zajisté může vést ke špatnému výkladu jejich motivací. Ale popírání, že vůbec nějakou motivaci mají, špatné porozumění zaručuje.

Nepředpokládat, že jiní živočichové mají myšlenky a pocity, byl dobrý start pro novou vědu. Trvat na tom, byla věda špatná. Mnozí behavioristé – kteří jsou biologové – se kupodivu rozhodli přehlížet základní postup biologie: vše nové je drobným vylepšením něčeho staršího. Všechno, co lidé dělají a mají, se odněkud vzalo. Předtím, než byl dovršen člověk, potřebovala mít evoluce na skladě většinu součástek, které byly vyvinuty pro dřívější modely. Podědili jsme je.

Podívejte se třeba na vývoj článkovaných nohou: od členovců přes čtvernožce až k dvounohým lidem. Kost v horní části zadní nohy žáby není o nic méně stehenní než kost u kuřete nebo dítěte. Vidíme jen přeměnu z obojživelníka přes létajícího ptáka až k triatlonistovi. Tvor, který spí, je spící tvor, nehledě na druh. Ten, které kýchne, je tvorem kýchajícím. Druhy se mezi sebou liší – ale mnohdy zas tak odlišné nejsou. Pouze lidé mají lidskou mysl. Ale věřit, že pouze lidé mají mysl, je stejné jako věřit, že protože lidskou kostru mají pouze lidé, jenom oni mají kostru. Samozřejmě, můžeme vidět kostru slonů, kdežto jejich mysl vidět nemůžeme. Ale můžeme vidět jejich nervový systém, a v logičnosti a zacílenosti jejich jednání postřehujeme pochody jejich mysli. Kostra nebo mysl, princip je pořád jeden a týž. Pokud bychom chtěli učinit nějaký předpoklad, pak ten, že i mysl se vyskytuje na určité pohyblivé škále.

Jenže tohle se ve skutečnosti nestalo. Profesionální behavioristé zkoumající chování zvířat postavili mezi nervový systém celé zvířecí říše a jednoho jediného druhu – člověka – masivní stěnu. Popření možnosti, že by nějaké jiné zvíře mohlo mít myšlenky či pocity, podpořilo to, co chceme všichni slyšet ze všeho nejvíc: Jsme zvláštní. Jsme naprosto odlišní. Lepší. Nejlepší. (Parádní projekce!)

Celá desetiletí byli vědci, kteří překročili vymezenou oblast, vystaveni značnému opovržení ze strany svých kolegů. Několik nových revolucionářů, kteří nebyli školenými behavioristy – prvním průkopníkem tohoto typu byla pravděpodobně Jane Goodallová – přesně tohle zažili. Goodallová si vzpomíná, že když se po svém prvním zkoumání šimpanzů o něco později dostala na doktorandské studium na Cambridge, „bylo poněkud šokující slyšet, že vše, co jsem doposud dělala, bylo špatně. Vše.3 Neměla jsem jim dávat jména. Nemohla jsme mluvit o jejich povahách, jejich mysli či pocitech. Tohle všechno přísluší jen a pouze nám.“ Dodnes se s „antropo“-fobií můžeme setkat u behaviorálních vědců a vědeckých autorů, kteří napodobují již dávno překonanou přehnanou obezřetnost svých školitelů – ortodoxních behavioristů. Nemáme právo jiným živočichům připisovat jakékoliv emoce, které mají lidé, říkají jeden druhému – a svým studentům, kteří bezduše opakují jejich zkostnatělé názory a cítí se jako dokonalí profesionálové.

Jenže co je to „lidská“ emoce? Když někdo řekne, že nemůžete připisovat lidské pocity zvířatům, zapomíná, že lidské pocity jsou zvířecí pocity. Zděděné pocity používající zděděný nervový systém.

Jen tak se rozhodnout, že jiní živočichové nemůžou mít emoce, které pociťují lidé, je laciný způsob, jak získat výhradní právo na všechny pocity a pohnutky světa. Lidé, kteří systematicky pozorují zvířata nebo je znají, si uvědomují absurdnost tohoto požadavku. Najde se však ještě hodně takových, kterým to zatím nedošlo. Když jsem dával dohromady tuto knihu, spisovatelka Caitrin Nicolová poznamenala: „Dilema, jak se dobrat správného porozumění povaze zvířat a (pokud se to hodí) jejich emocím, aniž bychom jim vnucovali předpoklady založené na zřetelně lidském porozumění světa, dosud přetrvává.“4

Zajímalo by mě, které „výlučně lidské porozumění“ nám zabraňuje porozumět emocím ostatních zvířat. Je to snad náš pocit rozkoše, bolesti, pohlavní touhy, hladu, frustrace, smyslu pro sebezáchovu, obranu či rodičovskou ochranu? Naše smysly nám nebrání v pochopení těch jejich, pomáhají nám. Nevede nás to však zpátky k mylným předpokladům? Vezmeme-li v potaz vše, co jsme se naučili, pak nikoli. Podívejme se třeba na romantickou lásku. Je jasné, že u slonů s jejich matriarchálními rodinami, kočovnými samci, absencí partnerského pouta mezi samcem a samicí a nulovou starostí samců o mladé, žádnou romantickou lásku nenajdeme. A přesně proto se ti, kdo zkoumají slony, této chyby nedopustí. Jedním z pojmů pro důkazní logiku je totiž „věda“.

Nezdá se, že bychom kdy zpochybňovali, že zvíře, které si počíná hladově, má hlad. Proč tedy nevěříme, že slon, který vypadá šťastně, je šťastný? Rozpoznáváme hlad a žízeň, když zvířata jedí a pijí, vyčerpání, když se unaví, ale upíráme jim radost a spokojenost, vidíme-li je si hrát se svými dětmi a rodinou. Ve vědě je nejjednodušší vysvětlení důkazu často i tím nejlepším. Když nám sloni připadají v radostných situacích radostní, radost je nejjednodušší vysvětlení. Jejich mozek je podobný našemu, produkuje tytéž hormony, které se účastní lidských emocí – i to je důkaz. Takže nepředpokládejme. Ale přestaňme skrývat důkazy.

Existují lidé, kteří by trvali na tom, že nemůžeme vědět, zda pes škrábající na dveře „chce“ jít ven. (Zatímco pes si samozřejmě myslí: „Halóóó – pusť mě ven, nechci čůrat vevnitř!“) Je jasné, že pes chce jít ven. A trváte-li na ignorování důkazů, raději si připravte mop.

Sloni vytvářejí hluboké sociální vazby napříč časem. Rodičovská péče, spokojenost, přátelství, soucit a zármutek se neobjevily zničehonic se vznikem moderního člověka. Započaly svoji cestu u prehumánních bytostí. Náš mozek je svým původem v ohromném kotli proudu času nerozlučně spjat s mozkem ostatních druhů. A stejně tak i naše mysl.

Hluboko uložené prastaré obvody

Jak můžeme zjistit, jak vnímá svět slon nebo myš? Ani jeden z nich nám nemůže říct, co si myslí. Jejich mozek však ano. Skeny mozku ukazují, že hluboké emoce, mezi které patří smutek, štěstí, vztek nebo strach, a biologické motivy, jako je hlad nebo žízeň, se vytvářejí v „hluboko uložených a prastarých obvodech mozku“, jak poznamenal známý neurolog Jaak Panksepp.1 Výzkumníci jsou dnes v laboratořích schopni vyvolat mnoho emočních reakcí přímou elektrickou stimulací mozku zvířat. Například za vztek jsou u kočky a člověka zodpovědné stejné části mozku. A máme i další důkazy sdílených prožitků: Krysy si mohou vytvořit závislost na stejných drogách vyvolávajících euforii jako člověk.2 Psi s kompulzivním chováním mají stejné mozkové abnormality jako lidé s obsedantně kompulzivní poruchou.3 A reagují na stejnou léčbu. Jde o stejnou nemoc. Ve stresových situacích přenáší krev ostatních zvířat tytéž hormony jako krev vystresovaných lidí. Poté, co raci dostali malý elektrický šok, na delší dobu se schovali a vykazovali zvýšenou hladinu serotoninu – což je důkaz klinické úzkosti. Když jim výzkumníci podali lék, který se běžně užívá k léčbě úzkosti u lidí – chlordiazepoxid – pokračovali ve svých normálních račích činnostech a prozkoumávání okolí. Vědci k tomu poznamenali: „Naše výsledky ukazují, že raci projevují formu úzkosti podobnou té, která je popsána u obratlovců.“4

Pokud by vystavili kraby a humry horšímu zacházení, než jsou mírné elektrické šoky, byl bych na rozpacích. (Co takhle zkusit těstoviny?) Úzkost u mnoha druhů má zřejmě společné chemické systémy, které se během evoluce podstatně nezměnily. Dává to smysl: mít strach vylézt ven, když na vás číhá nebezpečí, má zcela jistě svůj důvod pro přežití u celé řady živočišných druhů.

Komplexní živočichové zdědili prastarou emoční soustavu. Geny, které navádějí naše těla, aby produkovala hormony ovlivňující náladu, jako například oxytocin a vazopresin, se datují do doby před nejméně sedmi sty miliony let.5 Podle badatelů „vznikly pravděpodobně tehdy, když se zvířata začala pohyblivat a rozhodovat se na základě zkušeností“. „Když na červa zničehonic posvítíme,“ napsal Darwin, „uhání do svého doupěte jako králík.“ Pokud ho ale budete strašit neustále, přestane ustupovat. Takto jasný příklad učení potvrdil Darwinovi „přítomnost mysli svého druhu“. Na základě pozorování toho, jak červi hodnotí předměty podle jejich vhodnosti k ucpání děr, vyslovil Darwin myšlenku, že červi „si zaslouží být označeni za rozumné, protože jednají skoro stejně jako člověk za podobných okolností“.6

Přijde vám to směšné? Tak se zamyslete nad tím, co v roce 2012 ve svém článku s poutavým názvem Nálada červa (The Mood of the Worm) napsal S. W. Emmons: „U červů a člověka probíhají tytéž nervové mechanismy.“7 Hovoří přitom o titěrné, jeden milimetr dlouhé C. elegans – „elegantní hlístici“. Věc se má tak. Tenhle červ má téměř identickou sadu genů jako ty, které tvoří základ nervové soustavy člověka, čímž propůjčují červům „vzorce konektivity, které nalézáme i v mozku člověka“. C. elegans nebolii háďátko obecné má pouhých 302 nervových buněk. (Lidé jich mají zhruba 100 miliard.) Přesto C. elegans produkuje stimulující chemickou látku podobnou oxytocinu, které se říká nematocin a která má podobnou funkci. Podněcuje červy ke kopulaci. Mutantní samci, kterým chybí, tráví méně času hledáním partnera, déle jim trvá, než ho poznají, a kopulaci zahajují pomaleji a „vykonávají ji mizerně“. Chudák červ! Emmons, který je profesorem na Lékařské koleji Alberta Einsteina nám nabízí následující pohled: „Stejně jako dnešní hlavní silnice a dálnice kdysi mohly být prastarými pěšinami, i biologické systémy si mohou zachovávat základní vlastnosti, které pocházejí z jejich prvopočátků.“ A varuje: „Je chybou pokládat malé bezobratlé za primitivní.“

Oxytocin podněcuje vytváření pout^8 a u slonů a mnoha jiných zvířat vede ke společenskému a sexuálnímu chování. Zablokujte účinky tohoto hormonu, a mnoho savců a ptáků rázem ztratí zájem o socializaci, párování, hnízdění a navazování kontaktů. Oxytocin a opioidní hormony vytvářejí pocity rozkoše a sociální pohody u mnoha druhů, včetně člověka. Přičichnou-li si lidští otcové k oxytocinu, začnou si se svými dětmi víc hrát, častěji se jim dívají do očí a všeobecně o své děti vykazují větší zájem. Tohle je chemie vytváření pout.

Když se dopouštíme něčeho, o čem víme, že je to špatný nápad, je to často kvůli tomu, že prastaré části našeho mozku zaplavené hormony vyřadí z činnosti havarijní tlačítko našeho rozumu. Hormony mohou například odemknout klec s našimi hlubokými sexuálními tužbami a vypustí tak nutkání jednat způsoby, kterým nejsme schopni odolat. A zatímco má naše racionalita ruce svázané a v puse roubík, naší mysli se zmocňují emoce. Sex je často tak riskantní a nákladný, že kdyby náš mozek chemicky nejiskřil nutkáním obstarat si další dávku, nemuseli bychom se už nikdy rozmnožit. Zní to celkem živočišně, že? A stejně to i cítíme – protože to živočišné je. Příjemné a zároveň děsivé.

V roce 1883 George John Romanes poznal, že „co se týče nervové tkáně u medúz, ústřic, hmyzu, ptáků nebo člověka, nemáme žádný problém s rozpoznáním jejích stavebních jednotek, neboť jsou všude více či méně obdobné“. Sigmund Freud si povšiml, že nervové buňky raka jsou v podstatě stejné jako nervy lidských bytostí. Freud pochopil, že nervová buňka je onou signální jednotkou nervové soustavy zvířat. Jak říká Oliver Sacks, neurony „jsou v zásadě stejné od těch nejprimitivnějších zvířecích forem až po ty nejvyvinutější. V čem se liší, je jejich počet a uspořádání.“

Když tedy Vicki prohlásila: „Všichni máme týž základní mozek“, téměř doslova otevřela plechovku plnou červů.

Nejistota, úzkost, obavy, bolest, strach, hrůza, vzdor, obranný postoj, starostlivost, hněv, opovržení, vztek, nenávist, nedůvěra, zklamání, uklidnění, trpělivost, houževnatost, zájem, zalíbení, překvapení, štěstí, požitek, radost, bujarost, smutek, deprese, výčitky svědomí, vina, stud, zármutek, údiv, zvědavost, humor, hravost, něha, chtíč, touha, láska, žárlivost, oddanost, soucit, altruismus, pýcha, domýšlivost, stydlivost, klid, úleva, znechucení, vděčnost, odpor, naděje, skromnost, žal, frustrace, spravedlnost… Je možné, aby tohle všechno cítili pouze lidé? Aby sloni a jiná zvířata necítili vůbec nic? Nemyslím si. Pokud popřeme možnost, že mají pocity, a oni je ve skutečnosti mají, mýlili bychom se. A já si myslím, že jsme se zmýlili. Netvrdím, že lidé a sloni mají všechny emoce totožné. Odpor k sobě samému se zdá být výlučně lidský.

Nemusíme se prostě tolik bát, že si do slonů mylně promítáme strach, zdají-li se vystrašení. Jisté druhy mořských ptáků a tuleňů po miliony let žily na oceánských ostrovech stovky kilometrů daleko od kontinentálních břehů. Byly tu pěkně v prostoru i čase v bezpečí před predátory z pevniny, a proto postrádají schopnost mít se před nimi na pozoru. Nebojí se jich. Nedokáží si osvojit potřebný strach, připlují-li na lodi krysy, kočky, psi a lidé. Neuletí a neutečou, když je lidé po milionech ubíjejí kvůli peří a kůži.

Naopak pevninská zvířata, která lidé loví odedávna, jsou plně schopna strachu a odpočívají na bezpečných místech, jako jsou například národní parky. Na předměstích mohou být zvířata, která jsou obvykle plachá – kachny, husy, jeleni, krocani a kojoti – záměrně drzá. V afrických parcích někdy gepardi dokonce vyskočí na auta plná turistů, aby získali lepší výhled na svoji potenciální kořist. Sloni mohou být v přítomnosti lidí bojácní, agresivní, či uvolnění. Podle toho, co se od nich naučili očekávat. Domnívám se, že spíš než že bychom ostatním živočichům mylně připisovali emoce, které nezakoušejí, udělali jsme obrovskou chybu v tom, že jsme jim upřeli emoce, které zakoušejí.

Nuže, mají tedy i jiní živočichové lidské emoce? Ano, mají. Mají lidé živočišné emoce? Ano, z velké části mají ty samé. Strach, agrese, životní pohoda, úzkost a potěšení jsou emoce společných mozkových struktur a chemických procesů, které mají původ ve společné linii předků. Jsou to sdílené pocity sdíleného světa. Slon, který se blíží k vodě, očekává osvěžující úlevu a potěšení z bláta. Když se moje štěně převalí na záda, aby mě přimělo podrbat ho na břiše, je to zase proto, že očekává upokojující požitek z vřelého kontaktu. I když moji psi nejsou hladoví, vždycky mají radost z pamlsku. Mají radost z pamlsku.

Naším problémem není „podsouvání … výlučně lidského chápání světa“. Problém vězí v podsouvání výlučně lidského nepochopení. Náš nejhlubší vhled do živého světa zní: všechen život je jeden. Jejich buňky jsou naše buňky, jejich těla jsou naše těla, jejich kostry jsou naše kostry, jejich srdce, plíce i krev jsou naše. Pokud jim připíšeme toto výlučně lidské pochopení, učinili jsme tak jeden obrovský krok v tom, vidět každý z druhů uvnitř jednoho rozsáhlého a smělého živoucího podniku. Každý je určitou odlišností v souvislé řadě, tak jako jednotlivé tóny na hmatníku houslí. Stačí je najít, nejsou tu žádné pražce, žádné náhlé přerývky. V dokonalé symfonii.

Jsme rodina

Na konci šedesátých let, pár let předtím, než Cynthia Mossová dorazila do Keni, si Iain Douglas Hamilton, další z řady výjimečných průkopníků vědy o chování zvířat, jako vůbec první uvědomil, že základní sociální jednotku u slonů tvoří samice se svými mláďaty. I o čtyřicet let později si byl schopen jasně vybavit ten zvláštní pocit, který v něm toto zjištění vyvolalo v době, kdy všichni předpokládali, že v čele veškerého dění na Zemi stojí samci. „Když jsem si poprvé uvědomil, že se sloni sdružují do rodin v čele s vedoucí samicí,“ vypráví mi Iain, „spatřil jsem v nich neohroženou ženskou inteligenci.“ (Poměrně nedávno se k tomu vyjádřil Dhruba Das – muž, který v Indii učí venkovany, jak předcházet konfliktům se slony: „Je to spíš něco jako moudrost. Dokážou věci vycítit. Vědí, co dělat. Přijmou vše, co jim konkrétní situace nabízí, a využijí to co nejlépe k vlastnímu prospěchu.“)1

Starší samice, její sestry, jejich dospělé dcery a všechny jejich děti žijí pohromadě. Rodina je základem společné péče o mláďata a jejich výchovu.2

Nejstarší samice obvykle slouží jako primární zdroj znalostí a kontinuity s minulostí. Tahle „ženská hlava rodiny“ rozhoduje o tom, kdy a kam se rodina vydá a jak dlouho se tam zdrží.3 Je symbolem rodiny i jejím hlavním ochráncem, a její povaha – ať už klidná, nervózní, přísná, nerozhodná, či odvážná – udává ráz celé rodině. Dokud je vůdčí samice naživu, nestává se, že by se její dcery rozhodly vyrazit někam samy, a to ani na přechodnou dobu.4

Sloni žijí ve vztazích, které se rozbíhají do široce rozvrstvené sociální sítě.5 Spojení dvou či více rodin, mezi kterými existují mimořádně přátelské vztahy, se říká „spřátelený klan“. Spřátelené klany mohou být tvořeny příbuznými, původní rodinou, která se rozdělila do dvou, přáteli, nebo kombinací všech zmíněných možností. Dospělí samci opouštějí svoje rodiny a slučují se s ostatními samci. Nachodí toho podstatně více než samice.

„Vidíš toho, co se tak pomalu vleče?“ ukáže Vicki prstem na poněkud menšího slona v uctivé vzdálenosti od ostatních slonů, od nichž ho odděluje pruh nízké trávy. „To je Emmet, čtrnáctiletý chlapeček.“ Opustil rodinu – nebo k tomu byl možná vybídnut – kvůli svému věku. „Zatím se drží v závěsu různých rodin.“ Je to těžký přechod. Vypadá osaměle. Napadá mě, jestli se cítí odmítaný. Dokud se nenaučí, jak žít sám mezi ostatními samci, bude sledovat rodiny. Dospělí samci žijí buď ve skupinách, nebo se různě potulují od rodiny k rodině, hledají to, co zajímá všechny samce.

Samci rostou rychleji než samice a jejich růst pokračuje dvakrát tak dlouho. Nakonec můžou vážit až dvojnásobek.6 Samice dosahují plné velikosti okolo pětadvaceti let, v kohoutku měří téměř 2,5 metru a mohou nabýt hmotnosti kolem 3 tun. Samci mohou mít v kohoutku i přes 3,5 metru, a ten největší může vážit víc než 5 tun.

Narůstající počet členů rodiny nebo úmrtí vůdčí samice mohou způsobit, že se od sebe rodiny pozvolna oddělí. Roztříštěné rodiny se pro změnu čas od času slučují dohromady. Jejich oddělování a spojování se anglicky nazývá fission-fusion. A protože stejně jako sloni i my lidé žijeme ve fission-fusion skupinách, to, co dělají, nám dává smysl. Mnohé z těch nejkomplexnějších společností, mezi které patří ta naše, lidoopi, vlci a určité druhy kytovců, rovněž fungují na principu fission-fusion.

To, zda se rodiny rozdělí, nebo spojí, záleží opravdu jen a jen na jejich charakteru. „Troufám si s klidným srdcem říct,“ dodává Vicki, „že pro sloní rodinu je tím nejdůležitějším zůstat pohromadě. Ještě nikdy jsem nezažila, že by se nějaká rodina rozpadla bez zjevného důvodu, a ani jsem o tom neslyšela.“

Vicki zkoumá, proč se sloni žijící v deštných lesích ve střední Africe shlukují zrovna na určitých mýtinách: „Na úplném začátku jsem měla spoustu skvělých logických teorií, jako například, že hledají partnera nebo speciální minerály v půdě. Nenašla jsem však pro to vůbec žádné důkazy.“ Její závěr? Sloni chodí na určitá místa, protože tam chodí jiní sloni. „Žádný lepší důvod neexistuje. Dělají věci prostě proto,“ pokrčí rameny, „že je dělat chtějí.“ Hlavním pravidlem sloní společnosti je, že povaha jednotlivců je důležitější než jakékoliv pravidlo. Řada věcí se tu jednoduše děje proto, že někdo má rád někoho jiného a chce s ním trávit čas. „Může se stát, že jsou na cestě na určité místo, ale pak uslyší jinou rodinu, kterou znají z dřívějška, a řeknou si: ,Jéé, ty jsme neviděli už strašně dlouho, pojďme za nimi!‘“ Určité samice se mohou přátelit třeba i šedesát let. Vicki to shrnuje slovy: „Nejzásadnějším faktem o slonech je, že jsou rádi v přítomnosti ostatních slonů. Poskytuje jim to určité výhody, ale především jim to přináší potěšení.“

Vypadá to, že sloni mají o velkém počtu jedinců lepší přehled než lidoopi, ba dokonce i než lidé, a svými rozpoznávacími schopnostmi předčí primáty (možná až na několik málo badatelů zabývajících se slony!). Každý slon v Amboseli patrně zná všechny ostatní dospělé jedince v populaci.7 Když výzkumníci pustili slonům nahrávku některého člena z jejich rodiny nebo spřáteleného klanu, který v tu chvíli nebyl na dohled, sloni mu volání opětovali a zamířili směrem, odkud zvuk přicházel. Při přehrání hlasu slona z rodiny, která nebyla součástí jejich spřáteleného klanu, nebyla patrná žádná reakce.8 Pokud však zaslechli naprosto cizího slona, shlukli se do obranné pozice, zvedali přitom choboty do vzduchu a snažili se zachytit cizí pach.

„Inteligentní, společenský, emotivní, sympatický, schopný napodobovat, vážící si svých předků, hravý, uvědomující si své kvality, se srdcem na správném místě – to jsou kvality, které by většině z nás zajistily členství v jakémkoliv elitním klubu,“ napsala Cynthia Mossová spolu s Joyce Pooleovou a dalšími kolegy. „A všechny tyto kvality rovněž popisují slony.“9

„Sloní životy si zaslouží stejný respekt jako životy lidí,“ tvrdí Iain Douglas-Hamilton, zakladatel výzkumu chování slonů. Krásná slova – ale i sloni bezpochyby musí být nemilosrdní, když jde do tuhého. Období sucha staví slony před nutnost bojovat o mizející potravu a vodu. A přesto: „I ve chvílích strádání a nebezpečí,“ píše Iain, „se chovají mimořádně laskavě ke svému vlastnímu druhu a udržují pevná rodinná pouta.“10

Na rozdíl od mnoha primátů se sloni zřídkakdy snaží prosadit a zvýšit svoji dominanci či získat vyšší postavení. Snaha získat vyšší postavení nehraje ve společnosti slonů velkou roli. Postavení u nich přichází s věkem, jako by tím nejdůležitější byly zkušenosti. Dokonce i v těžkých časech je dominance jen nepatrně viditelná, uplatňuje se drobnými gesty a zvuky, upevňuje očekávání a je přijímána jen s nepatrným handrkováním uvnitř rodin.11

Největší mistrovské dílo přírody, slon,

ten jediný neškodný tvor; obr

mezi zvířaty…

Nikomu nepřítelem, sám bez nepřátel.

– John Donne, 1612

Co se týká typické mírumilovnosti slonů, můžeme se setkat s výjimkami. V období sucha, kdy je nedostatek potravy, může mít velikost rodiny vliv na její dominanci, která částečně rozhoduje o jejím přístupu k potravě a vodě, a tedy i o tom, jak tohle období ustojí. Opět ale záleží na povaze jednotlivců. Vůdčí samice Slit Ear byla vůči ostatním rodinám natolik agresivní, že si ji Cynthia Mossová vybavuje jako „neskutečnou mrchu. Nicméně … kurážnou!“12

…

„Je-li rodina velká,“ říká Vicki, „znamená to, že má silnou vůdkyni, kterou každý rád následuje.“ Sloni respektují své starší z dobrého důvodu: jejich přežití může záviset na jedinci, který získal klíčovou informaci o desetiletí dříve. Starší samice mají nejrozsáhlejší znalosti hlasů a volání jedinců z jiných rodin, disponují nejdelším společenským seznamem.13 Zkušenosti, které přicházejí s věkem, jsou důležité pro každý aspekt sloní společnosti. Sloni jsou známí svou pamětí jednoduše proto, že si toho musí hodně pamatovat.

„Tak například,“ vyjadřuje se k tomu Vicki, „zkušená vůdkyně se může v podstatě rozhodnout: ‚Půjdeme nahoru na tenhle kopec, protože si vybavuji, že je tam v tuhle dobu voda a taky nějaká tráva.‘“14 Sloni žijící na poušti navštěvují napajedla, která jsou od sebe vzdálena až šedesát pět kilometrů, takže můžou nachodit za pět měsíců okolo šesti set padesáti kilometrů.15 Někdy ujdou stovky kilometrů po cestách nepoužívaných řadu let, aby dorazili ke zdroji vody těsně po vypuknutí dešťů.16 Zachytí vzdálené burácení hromů procházející zemí a jdou tím směrem? Jaký na tom má podíl paměť? Potřebují vědět, kam jdou. Na správném rozhodnutí toho hodně závisí.

„Větší šanci na přežití mají ti, jejichž vůdkyní je samice starší třiceti pěti let,“ poučuje mě Vicki. Zdá se, že tohle vědí i sloni. Některé rodiny následují jiné rodiny, v jejichž čele stojí starší samice. To proto starší samice obvykle vedou větší a dominantnější rodiny. Úspěch zde doslova plodí úspěch. Nejstarší známé samici z Amboseli, která porodila potomka, bylo šedesát čtyři let.17 To ale není úplně běžné. Samice kolem pětapadesátého roku obvykle rodí méně mláďat a vstupují do jakési babičkovské role, kdy díky svým zkušenostem a moudrosti pomáhají přežít těm mladším.18 Slonům se obměňují zuby až šestkrát za život. K poslední výměně dochází okolo třicátého roku a vydrží jim až do nějakých šedesáti let. Poté se jim dříve či později obrousí až na dásně.19 Ve chvíli, kdy se slon není schopen pořádně nakrmit, zemře. Zemře-li vůdčí slonice přirozenou smrtí, obvykle už má dospělé dcery, které získaly dostatečné znalosti ke kompetentnímu vedení své rodiny. U lidí se znalostem, které jim pomáhají překonat nové existenční krize, někdy říká „moudrost“.

Slon není jenom hora svalů. Je to i hluboká zásobárna znalostí potřebných k přežití. Aby byl tenhle typ znalostí dostatečný, je třeba, aby se okolní svět po desítky let nijak zásadně nezměnil. A po mnoho tisíc let tomu tak skutečně bylo.

Obrovské kly starších vůdčích slonic jsou bohužel oblíbeným terčem pytláků. Sloni dnes umírají dřív. Zemře-li sloní stařešina o desetiletí předčasně, zanechá svou rodinu nepřipravenou. Smrt vůdčí samice má předně devastující psychologické následky.20 Některé rodiny se rozpadnou. Potíž je v tom, že sloni jsou mimořádně těsně spjati se svými potomky a rozpad těchto pout má za následek hluboké utrpení. Osiří-li mládě mladší dvou let, brzy umírá; ti, kteří se stanou sirotky dřív, než dosáhnou deseti let, umírají mladí. Pokud dosud potřebují mléko, málokdy mají štěstí. Každá členka rodiny, která má mléko, má i svého vlastní potomka, a slonice není schopna vyprodukovat dostatek mléka pro obě slůňata ve vývinu. Jen málokdy se čerstvě osiřelému kojenci povede potkat kojící matku, která přišla o své vlastní mládě a je ochotna adoptovat jiné. Starší sirotci se někdy potulují pospolu, ve skupinkách bez vůdce.21 Přeživší si s sebou nesou traumatické vzpomínky, stanou se bojácnými a někdy agresivnějšími vůči lidem – což podporuje nenávist lidí vůči slonům.

„Někdo tady má hravou náladu,“ říká Vicki a ukazuje kamsi před sebe, „všímáš si toho jejího uvolněného kroku a pohupujícího se chobotu?“

Ano.

„Když jsem tu byla teprve krátce,“ vzpomíná Vicki, „sledovaly jsme s Norah slony, když v tom začali všichni pobíhat kolem a troubit. Zeptala jsem se: ‚Co se to tu sakra děje?‘ A ona mi na to řekla: „To nic, to oni jen tak blbnou.“

Pomyslela jsem si, co myslí tím, že „blbnou“? A v tu chvíli jsem byla svědkem toho, jak dospělá samice leze po kolenou a hází hlavou ze strany na stranu, chovala se naprosto ztřeštěně. Měli prostě radost. Byli šťastní. Každý mluví o tom, jak jsou chytří. Dokážou být ale i legrační. Když nemá mladý samec poblíž kamaráda, předstírá někdy, že na nás útočí a pak prostě udělá krok zpátky nebo se zatočí dokola. Jednou se mi dokonce stalo, že si samec kleknul před naše auto, hodil po nás kosti zebry a snažil se mě přimět, abych si s ním hrála.

V období dešťů jsou šťastní a plní energie. Za deště se prostě cítí dobře. Teď mi dochází, že když jsem sem dorazila, sloni měli ještě pořád kvůli suchu pochmurnou náladu. Teď už se z toho ale pomalu dostávají. Je vidět daleko víc milých a pozitivních interakcí nebo hravého chování. Také si všímám toho, jak moc je ovlivňuje přítomnost mláďat. Samice pozorují své potomky, jak se nemotorně motají kolem, hrají si a pospávají. Vyvolává to v nich pocit životní pohody: když jsou v pořádku mláďata, pak musí být v pořádku i celá rodina.

Když se slonice stane matkou

Mláďata jsou tak tlusťoučká, až se zdá, že si dopřávají víc, než by měla. Slonice procházející přímo před naším vozem nám zabrání ve výhledu a Vicki si okamžitě povšimne jejích prsou: „Podívej se na tuhle mámu a její obrovská prsa, jak jí za chůze poskakují. Ta má pro svého potomka nepochybně spoustu mléka.“ Spoustu znamená asi tak dvacet litrů mléka denně.1 Mláďata mohou být kojena až do věku pěti let, ale myslím, že ve chvíli, kdy se jim začnou objevovat kly, není to jejich matkám zrovna dvakrát příjemné.

S mateřstvím je to stejné jako s vedením rodiny – i zde platí, že zkušenosti přinášejí výsledky. „Slonice sice mohou mít mladé už ve třinácti letech,“ vysvětluje nám Vicki, „ale náctiletá matka může mít oproti dvacetileté větší problémy.“ Mladé matky mohou vstoupit do vody, která je pro jejich mládě příliš studená. Nebo se mohou snažit jít se svými potomky terénem, který je pro ně neschůdný. Prostě nevědí někdy, jak být matkou. Když měla sedmnáctiletá Tallulah své první mládě, chovala se podrážděně, zmateně a celkově trochu neohrabaně.2 Vůbec netušila, jak své slůně navést k bradavce a že při tom musí stát v klidu s předníma nohama nataženýma dopředu, aby prso přiblížila mláděti, a to mohlo sát. Když už se skoro přisálo k bradavce, okamžitě od ní dostalo ránu do nosu a svalilo se na zem. Tallulah pak nevěděla, jak ho zvednout. Nakonec ale přišla na to, co dělat.

Opačným případem je asi sedmačtyřicetiletá Deborah, která je několikanásobnou matkou. Ta se od okamžiku, kdy její první mládě spatřilo svět, chovala uvolněně a způsobně. Její mládě spadlo během prvních třiceti minut svého života na zem hned pětkrát, Deborah mu však pokaždé opatrně pomohla na nohy, když pod něj zasunula nohu a stabilizovala ho chobotem. Za hodinu a půl se mláděti podařilo najít bradavku a s vervou sálo celé dvě minuty, zatímco Deborah stála poklidně s nohama dopředu, aby její novorozeně mohlo sát. Vicki ještě jednou zdůrazní, jak důležitou roli hraje věk matky: „Starší samice jsou báječné matky. Jsou úplně klidné a obvykle kolem sebe mají spousty pomocníků.“ Na chvíli se zamyslí a pak ještě dodá: „Časová linie jejich života je obrazem té naší. Okolo dvaceti si svoji roli vynucují. Ve třiceti se s ní pomalu sžívají a usazují se. A když je jim kolem padesáti šedesáti, tak už vědí, o co jde, a jsou si svojí rolí jisté.“

Hned po narození váží slon necelých sto dvacet kilo a má méně než jeden metr. Většina savců se rodí s mozkem, jehož hmotnost dosahuje asi 90 % hmotnosti mozku dospělého jedince. Mozek slonů má po narození pouze 35 % dospělé hmotnosti.3 U lidí je to 25 %. Stejně jako náš mozek se i mozek slonů z větší části vyvíjí až po narození.

„Sloni se rodí s instinktem sát a následovat svoji matku, ale to je asi tak všechno,“ vysvětluje mi Vicki. Právě narozené slůně je sice záhy schopno chodit, jinak je ale úplně bezmocné. Prvních sedm dní sotva vidí. Během prvních pár měsíců se drží na dosah své matky, často dokonce v těsném fyzickém kontaktu. Matka v tomto období pravidelně vydává jemné bručení, kterým dává mláděti najevo: „Tady jsem. Jsem přímo tady.“

Jak se tak slůně kolébá za matkou, často se stane, že zakopne o kořeny nebo uvízne ve vysoké trávě. Z nesnází mu většinou pomůže někdo z všímavých dospívajících bratranců a sestřenic. Když slůně upadne, uvízne nebo do něj někdo strčí nebo ho nějak šikanuje, vydává zvuk připomínající vrzající dveře, a to tak hlasitý, že to má okamžitou odezvu. Mladé slonice pospíchají mláděti na pomoc tak dychtivě, že se často připletou do cesty jeho vlastní matce. Zkušené matky proto často zůstávají v klidu a nechávají to na mladších. Když mládě upadne, všechny samice se běží ujistit, jestli je v pořádku a vydávají u toho zvláštní zvuk, který pomáhá mládě utišit.

Ta úplně nejmenší mláďata se obracejí na kteroukoliv dospělou samici. Tety a babičky jsou důležitými opatrovatelkami a zkušená matka zůstává v klidu, pokud vidí, že je její dítě v blízkosti zkušené dospělé slonice. Prvních pět let života slůňata obvykle zůstávají v dosahu některého z členů rodiny. Musí se od nich naučit všechno o tom, jak být slonem. A samozřejmě se jim od nich také dostává ochrany. U slonů jsou přátelské a povzbuzující styky mezi mládětem a dospělými jedinci naprosto normální a běžnou záležitostí, jen vzácně zde dochází k agresivnímu chování vůči mladým. Může se stát, že slůňata přijdou na to, jak si vynutit pozornost, a začnou se chovat tak trochu rozmazleně. Vydávají úzkostné volání tak často, že se vědcům někdy zdá, že ve skutečnosti vůbec žádné potíže nemají.4

Chobot novorozence je jeho nejdůležitějším nástrojem k prozkoumávání světa – neustále po něčem sahá, něco očmuchává a ohmatává. Ale je to také ta nejpodivnější věc. Choboty mláďat jsou jako gumové přívěsky, které malí sloni nemají zcela pod kontrolou. Slůňata se musí naučit, jak s nimi zacházet. Často s chobotem experimentují – pohupují s ním, pohazují a točí jím dokola a zjišťují, co všechno tahle věc dokáže. Občas se stane, že si na něj šlápnou a upadnou. Často ho cucají ze stejného důvodu, z jakého si naše děti cucají palec – pro uklidnění.5

Již od prvního týdne se slůně pokouší chobotem zvednout věci ze země, například klacek. A prokazuje u toho mimořádnou soustředěnost. Úderem třetího měsíce se pokouší samo nakrmit. Omotává chobot kolem stébla trávy, až se mu ho konečně podaří uchopit, načež ho pustí a má zase co dělat, aby ho chytilo zpátky. Nakonec si ho prostě položí na hlavu. Někdy nechá neposlušný chobot být, klekne si a trávu, kterou chce ochutnat, prostě okusuje. To samé udělá, chce-li se napít vody. Mláděti trvá asi pět měsíců, než přijde svému nazálnímu zavlažovacímu systému na kloub.

Sleduji osmiměsíční slůně, jak se snaží utrhnout kus trávy. Připomíná člověka, který se učí jíst čínskými hůlkami, to jídlo prostě ne a ne spolupracovat. Polovina trávy mu upadne zpátky na zem. Mládě se otočí na svoji matku, která vytrhne snop trávy a jí ho způsobem, jako by se chtěla ujistit, že se mládě dívá. Mláďata často sáhnou do tlamy některého člena rodiny a trošku mu uzmou, učí se tím vůni a chuť vegetace, která je poživatelná.6

Právě teď se několik rodin, dohromady asi sto třicet slonů včetně mnoha mláďat a samců, kteří dotyčné rodiny následují, nachází uprostřed vegetace vonící jako šalvěj. Jeden ze samců vloží chobot do tlamy samice. Jde o velice intimní gesto mezi slony, kteří si navzájem důvěřují.

Kolem stáda krouží tisíce vlaštovek ženoucích se za létajícím hmyzem, který byl stádem vyrušen. Sloni se přesunou na širokou planinu posetou hustou krátkou trávou. Zde je pro změnu sledují volavky bílé, vlaštovky už je nechaly na pokoji. Hmyz nacházející se v tomto nízkém travním porostu je tedy určitě jiný.

Ten pohled, ty vůně, ta mírumilovná masa navzájem do sebe propletených životů a časů, to vrstvení rytmů a síla okamžiku, ten přislib mládí a do očí bijící spokojenost a blaženost – scéna, která už snad ani nemůže být kouzelnější.

A zde máme rodinu, které se říká „Zetka“. Vicki, která se očividně nakazila tou všudypřítomnou dobrou náladou, rodinu náležitě ohodnotí: „Je to malá rodina malých slonů.“ Vypráví, jak lze některé rodiny snadno rozpoznat podle specifických znaků: „Některé mají velké uši.“ (Počkat počkat, nemají snad všichni velké uši? Jsou to koneckonců sloni.) Jiné jsou zase kulatější.

Jedna ze samic k nám přijde blíž a zatřese hlavou. Naznačuje nám, že ji naše přítomnost trochu obtěžuje. Vicki konejšivě zašvitoří: „Podívej se na sebe, moje prdelko.“ Rodinná podoba u fyzických vlastností nekončí, členové jedné rodiny se i podobně chovají. „Protože se toho od sebe navzájem tolik učí, okoukají od ostatních i jejich zvyky.“ V kterou denní dobu se chodí rodina napít? A kam přesně chodí? Tohle jsou věci, které se mláďata učí od ostatních členů své rodiny. Ty se pak stávají rodinnými tradicemi.

Narážíme na tři velké samce. Jeden z nich, Vronski, je známý tím, že se rád pere. Dokonce i někteří starší sloni mu raději ustoupí. Vronski se momentálně nachází ve fázi zvýšené sexuální touhy a agresivity, která je typická pro velké a výše postavené slony starší třiceti let. Tomuhle období se říká „říje“ a trvá několik měsíců. Pro ostatní slony představují samci v říji silné a agresivní protivníky. Říjní sloni tak trochu připomínají jeleny v říji. Jenže na jeleny aspoň přichází páření ve stejnou dobu. Slon sice do říje přichází každý rok přibližně ve stejnou dobu, jenže tahle doba se u každého jedince liší. Je to poněkud neobvyklý a poměrně obdivuhodný systém, který ulehčuje život samicím a samcům ho činí méně bouřlivým. (Je to daleko lepší systém než ten, s kterým se setkáváme u impal nebo tuleňů, kde boj o samice nikdy neustává a dominantní samec tak musí svůj harém nepřetržitě hájit. Po relativně krátkém období na vrcholu jsou samci většinou tak unavení a zranění, že dojde k jejich sesazeni a jejich život je víceméně u konce.) Ti největší a nejstarší samci zažívají ty nejlepší společné chvíle po dešti, kdy je většina samic v říji, jinak řečeno jsou plodné a receptivní.

Vicki nám vysvětluje, jak to u slonů chodí: „Samci se k sobě povětšinou chovají rozpustile a velice laskavě. Nejsou to tak docela rivalové. Dokud se v jejich blízkosti neocitne říjná samice, není vlastně o co soupeřit. Sloni se sice začínají zajímat o samice kolem patnáctého až dvacátého roku, ale pro padesátiletého slona, který váží dvakrát tolik co oni, nepředstavují vážné soupeře.“ Říjní samci jsou panovační a agresivní, úroveň testosteronu u nich dosahuje čtyřnásobné výše.7 A protože slonice dávají přednost říjným samcům, jakékoliv pokusy o flirtování ze stran mladších býčků jsou předem odsouzeny k nezdaru. Na svoji první říji a první sexuální zkušenost si musí počkat do třiceti.

U starších slonů se vytváří hormon, který má supresivní účinek na mladší jedince a pomáhá tak v populaci udržovat slušné chování. Když bylo několik osiřelých samců posláno do parku v jižní Africe, kde nebyli vůbec žádní starší samci, kteří by potlačovali jejich bouřlivý testosteron, začali mladí sloni zabíjet nosorožce. To je něco neslýchaného. Vicki se snaží jejich chování ospravedlnit: „Pro slona je ztráta rodiny něco hrozně neobvyklého. Proto si myslím, že tihle osiřelí zabijáci nosorožců prostě trpěli post-traumatickou stresovou poruchu. Bylo by absurdní domnívat se, že se jich ztráta rodiny hluboce nedotkla.“ Jakmile příslušné orgány nechaly dovézt dva dospělé, asi čtyřicetileté samce, problémy ustaly.

Kromě Vronského je tu ještě jeden – cizí – samec v říji. To situaci komplikuje. Vicki netuší, kdo to je. Nezná jeho temperament, ani historii jeho vztahů s lidmi. Slon se k nám otočí čelem. Vicki okamžitě sáhne po klíčku v zapalování: „V blízkosti těchhle býků v říji mám vždycky zařazeno a ruku nesundávám z klíčků. Platí pravidlo, že když člověk nemá vymyšlenou únikovou cestu, měl by co nejdřív na nějakou přijít.“

V jednom výzkumném táboře jsem kdysi viděl vůz zdemolovaný slonem, který chvíli předtím prohrál souboj s jiným říjným samcem. Ukázkový příklad přesunuté agrese. Pasažéři měli štěstí, že vyvázli živí.

„Když se k tobě chce slon opravdu dostat,“ varuje mě Vicki, „prostě k tobě bez okolků vyrazí. Jestliže u toho potřásají hlavou, blafují. Nejsi v ohrožení. Vždycky, když narazím na velkého slona, kterého neznám, zrovna jako teď, napadne mě: „Máš v plánu na nás zaútočit?“

Slon přijde trochu blíž, zastaví se u robustního stromu a začne si třít zadek o kůru. Vicki se uklidní: „No jo, stačí se dobře podrbat na zadku a v tu ránu je zase dobře, že jo, kamaráde?“ Slon přimhouří oči a Vicki vysloví nahlas to, co je patrné z jeho výrazu: „To bodlo.“

U slonic dochází k prvnímu estrálnímu cyklu, tedy období, kdy jsou plodné a receptivní, okolo jedenáctého roku. Toto období většinou trvá tři až čtyři dny. Téměř při každé říji samice zabřezne, následující dva roky je těhotná a další dva roky kojí. Potom ji opět čeká estrální cyklus. Čtyři roky po porodu přivede na svět dalšího potomka.

Jinými slovy, dospělá slonice si nápadníky pustí k tělu pouze jednou za čtyři roky během čtyř dní. Vzácnost tohoto aktu a z ní plynoucí naléhavá potřeba má za následek pořádný rozruch. Samci v říji obcházejí rodinu za rodinou a ze žláz na spáncích jim vytéká hustá, páchnoucí tekutina. K uvolňování této tekutiny dochází u obou pohlaví ve chvílích zjitřených emocí nebo vzrušení, ať už z jakéhokoliv důvodu – tak trochu, jako by měli zpocené podpažní jamky na tvářích. (Výzkumníci jim říkají „temporální“ žlázy, což já osobně nepovažuji za vhodné vzhledem k tomu, že slovo „temporální“ naznačuje, že to má co do činění s časem. Pro mě jsou to prostě „spánkové žlázy“.)

Kromě toho říjní samci neustále učůrávají a svou pronikavě zapáchající močí ostatním oznamují, že jsou v období zvýšeného sexuálního apetitu. Navíc mají nazelenalý penis. Tohle všechno objevily v sedmdesátých letech Cynthia Mossová a Joyce Pooleová. Nejprve se domnívaly, že jsou samci nemocní, a mluvily o „nemoci zelených penisů“. Tak málo se tehdy vědělo o slonech. Teprve nedávno jsme se o nich dozvěděli to úplně nejzákladnější.

Říjní samci chodí sem a tam, nasávají okolní vzduch, očichávají stáda a snaží se zachytit pach samice v estru. Narazí-li na dospělou samici, neptají se třeba: „Jaké jsi znamení?“, ale dotknou se špičkou chobotu její vulvy, popotáhnou a často si pak ještě strčí chobot do tlamy, aby otestovali chuť. Tahle troufalá důvěrnost sloní dámy nikterak nepohoršuje a přijímají ji doslova za pochodu: prostě pokračují v chůzi a krmení, jako by se nic nedělo. V mnoha věcech jsou sloni stejní jako my lidé, ale jsou záležitosti, kde jakákoliv podobnost končí. Aspoň co se týče etikety. Je-li slonice v estru, je spolu s celou svojí rodinou následována různými samci. Objeví-li se říjný samec, odežene všechny své rivaly a střeží říjnou samici. Ta vypadá, že ji říjný samec přitahuje.

Dívám se upřeně na velkého a neznámého samce pyšně si vykračujícího mezi několika rodinami, které nás obklopují, a dochází mi, jak velcí jsou samci v porovnání se slonicemi. „Ty jo,“ vydechne Vicki, „to je ale kolos.“ Za ním stojí dospělá pětadvacetiletá samice a vypadá dvakrát menší než on. „Jé, podívej – jde se s ním přivítat.“ Oba zabručí a na okamžik si propletou choboty. Její mládě je moc malé na to, aby už zase byla v estrálním cyklu. I tak ale kolos zažene jiného velkého samce. Potom se zastaví a zkrátka tam jen tak stojí s téměř okázalou lhostejností, obrovský chobot přehozený přes masivní kel. „Říká tím samicím: ‚Nemusíte mít ze mě strach, jen se podívejte, jsem klidný a naprosto v pohodě.‘ Z toho důvodu říkáme tomuhle jejich chování ‚být v pohodě‘,“ vysvětluje Vicki a dodává: „Je to jako dívat se na telenovelu. Vtáhnou tě do svých životů. Kdo se bude s kým pářit? A co na to Vronski?“

Důležitá věc je vyhnout se souboji. Pokud k němu přece jen dojde, je potřeba si uvědomit, že „každý z nich váží minimálně šest tun a řítí se na sebe rychlostí skoro 50 km/h, k tomu mají navíc vepředu ty dva masivní ostré kůly. To už napáchá nějakou škodu.“ Cynthia Mossová kdysi sledovala vyrovnaný souboj dvou slonů v říji,8 kteří bojovali bez přestávky celých deset hodin a dvacet minut. Fyzicky se však střetli pouze třikrát. Divoce se do sebe zahákli kly a snažili se jeden druhého povalit. Po zbytek času kolem sebe neustále kroužili, přibližovali se k sobě a zase se vzdalovali, pokřikovali na sebe a snažili se jeden druhého zastrašit tím, že vytrhávali keře a stromy. V jednu chvíli si jeden z bojovníků stoupl předníma nohama na kládu, aby vypadal vyšší. Skončilo to tím, že mladší z kolosů utekl pryč.

…

Dvě stáda vzdálená necelý kilometr od sebe pochodují k mokřinám a zároveň směrem k sobě. „Strašně ráda bych aspoň na pět minut zakusila jejich svět,“ vypraví ze sebe zasněně Vicki. Mezitím se ke mně na vzdálenost pěti metrů přiblíží asi čtrnáctiletý slon Duke s chobotem nataženým před sebe – nasává pach nového člověka. Aby se neřeklo, trochu se ohradí, načež se od nás odvrátí, krouží a pohazuje hlavou, plácá ušima a potom se zase otočí čelem k nám, uši nastražené, povýšeně zakroutí hlavou a impozantně pohupuje chobotem. Jak se tak na mě dívá z bezprostřední blízkosti svýma hnědýma očima, s pomačkaným a vrásčitým chobotem a pružnou kůží na mávajících uších, vypadá velkolepě – a i když se může zdát hrozivý, vůbec tak nepůsobí.

Samozřejmě, že by nás mohl rozdrtit, ale nemá to v plánu. Prostě se jen předvádí jako všichni kluci v pubertě. To je nám všem jasné. Ukazuje nám, že už je dost velký na to, abychom ho brali vážně. Ale ještě si sám sebou není úplně jistý a svoji novou roli si teprve zkouší. Před námi se však cítí dostatečně sebevědomý na to, aby nám věnoval trochu pozornosti. Necítí se námi ohrožen a ani ho neznervózňujeme, a už vůbec se nás nebojí. A rozhodně nemá v úmyslu nám ublížit. Vím, co dělá. Vyjadřuje to a já mu rozumím. Posílá nám zprávu, kterou jsem schopen dešifrovat. Jinými slovy: dochází mezi námi ke komunikaci, tak jak ji formálně definujeme.

Mají sloni rádi svá mláďata?

Obě skupiny, které se k sobě v tuhle chvíli přibližují, jsou součástí rodiny zvané „Efbéčka“. Všechny mámy udržují fyzický kontakt se svými mláďaty a dotýkají se jich ocasem. Felicity se momentálně nachází v přítomnosti svých dcer a dvou dalších nepříbuzných samic – sester Flame a Flossie. Fanny vede skupinku, kterou tvoří její mláďata, neteř Feretia a praneteř Felicia. Vicki mi o Fanny prozradí, že jako matka je sice velice vyrovnaná, ale na city ji moc neužije. To Felicity je naopak se svými mláďaty neustále v těsném kontaktu.

Fannyina skupinka se přidá k té Felicitině. V rodině slonů nezáleží pouze na tom, co jsi – že jsi samice a je ti čtyřicet osm let. „Je důležité, že jsi Felicity z rodiny FB a že je ti čtyřicet osm let,“ vysvětluje mi Vicki. Záleží na tom, kdo jsi. Sloni mají své vlastní životy a záleží jim na sobě. To je to podstatné.

Felicity ví, že území, na kterém se právě teď nachází, je bezpečné. Její rodina se cítí v bezpečí, protože moc dobře ví, že Felicity má vše pod kontrolou. Vůdčí samice často kráčí na konci skupiny. Pokud se ale zastaví, zastaví se i všichni ostatní. Poslouchají ji dokonce i tehdy, je-li v závěsu za nimi. Ví úplně přesně, kde se jejich vůdkyně nachází.

Když se jednoho dne skupina slonů zastavila, aby mohla slonice kráčející vzadu vykonat potřebu, rozhodla se výzkumnice Lucy Batesová sebrat vzorek její moči.1 Tou pak potřísnila zem před skupinou, která se po chvíli dala opět do pohybu. Když samice kráčející v čele narazily na čerstvou moč slonice, o které věděly, že kráčí daleko za nimi, vypadaly vskutku zmateně, jako by si myslely „Počkat – jak se jí povedlo nás předejít? Vždyť ještě před chvíli byla za námi…“ Podle Batesové z toho vyplývá, „že sloni jsou schopni ukládat si do paměti aktuální informace o poloze“ ostatních členů rodiny.

Když se vepředu přihodí něco, co slony vyděsí, okamžitě uhání dozadu za Felicity. Jedná-li se o nějaké nebezpečné zvíře, jako je lev nebo buvol, může se Felicity rozhodnout dát se před ním na ústup, nebo proti němu naopak s celou rodinou vyrazit a odehnat ho. „Rozhodnutí je čistě na ní,“ vysvětluje mi Vicki a okomentuje momentální rozpoložení slonů: „Všichni se cítí v bezpečí, jsou uvolnění. Mláďata si hrají a nikdo si s ničím nedělá starosti.“

„Felicity je mimořádně dobrá vůdkyně. Je-li v čele skupiny samice, která je podezřívavá a neustále ve stresu, všichni členové jsou pořád v pozoru a poslouchají, zda jim nehrozí nějaké nebezpečí. Takoví sloni mají ustavičně zvýšenou hladinu kortizolu (stresového hormonu) v krvi, což není dobré pro jejich metabolismus.“ Vicki se obrátí ke slonům: „Být v pohodě se prostě vyplatí, nemám pravdu, vy bando jedna?“

Všichni jí to odsouhlasí tím, že klidně pokračují ve svém počínání.

Miminko Felicity se pohybuje asi padesát metrů od ní spolu s ostatními členy rodiny, blízko místa, kde stojíme i my. Je to mimořádně sebevědomá sloní slečna. Její velká sestra se jí drží po boku. Zničehonic se rozběhne zpátky za matkou.

„Je to taková hra,“ ozřejmuje mi Vicki. „Něco jako: ‚Podívej, jsem tady a jsem v pořádku!‘“ Prostě se baví, uši široce roztažené, máchá svým malým chobotem kolem dokola a útočí na volavku. Připomíná to styl útoku, který dospělí jedinci používají, chtějí-li zastrašit lva. Součástí sloní výchovy je dovolit mláďatům prozkoumávat okolní svět a učit se z vlastních zkušeností. Sloní kluci si obvykle hrají tak, že se navzájem postrkují, dívky si zase hrají na „pronásledování nepřítele“. Felicitino mládě se žene za několika dalšími volavkami. „Musí se ale taky naučit, jak reagovat na nebezpečí.“

Dokonce i dospělí jedinci čas od času bojují proti imaginárnímu nepříteli. Začnou utíkat vysokou trávou, kterou vytrhávají, a chovají se přesně tak, jako když zahánějí lvi. „Ve skutečnosti si však jenom hrají,“ zahlásí Vicki. „Vědí, že tam nikde žádný lev není.“

Pokud se sloni chovají tak, jako by zde byl lev, i když tu žádný není, není možné, že se zmýlili nebo že jsou prostě jen mimořádně opatrní?

Vicki moji teorii rychle vyvrátí: „Je to velice jednoduché.“ Slon, který čelí opravdovému nebezpečí, je neustále v pozoru. Slon, který si hraje, běží uvolněně, a tak nějak „povisle“, pohazuje hlavou a nechává uši a chobot volně plandat.2 „Sloni nechybují a ani nevyvolávají falešný poplach. Pobíhají sice kolem, jako by je něco vyděsilo, ale prostě jenom blbnou. Říkáme tomu ‚hra na troubení‘. Všichni moc dobře vědí, že jde jenom o hru.“

Sloni, kteří dělají vážné věci v nevážných situacích – upřeně se dívají přes své kly na imaginárního nepřítele (projev široce otevřených očí), potřásají hlavou před tím, než zaútočí, a utíkají pryč s předstíraným strachem – často působí dojmem, že si tak počínají prostě pro zábavu. A účastní se jí všichni. Předpokládám, že taková do očí bijící pošetilost bude nějakou sloní verzí bujaré zábavy. Sloni se u toho jistě válejí smíchy. Že se dobře baví, je očividné. „Někdy si položí keřík na hlavu a jen tak na tebe zírají. Jsou to komedianti,“ směje se Vicki.

Fannyina sloní holčička zaplácá ušima naším směrem, poměřuje si nás. Rozhoduje se, zda náhodou nejsme nepřátelé. Napřímí se a opovržlivě se na nás podívá. „Tomuhle postoji říkáme ‚stoj vzpřímený‘,“ poučí mě Vicki. Vypadá to, jako by se rozhodovala, jestli nejsme příliš velcí na to, aby si s námi zahrávala. Během chvilky už stojí pod bradou své sestry a zvažuje, zda zaútočit na frankolína žlutokrkého, ptáka připomínajícího tetřeva.

Ten pohled je naprosto dojemný, plný líbezné nevinnosti. Jejich život ale není vždy dokonalý. Ostatně takový není žádný život.

Flanně chybí velký kus ucha v místě, kudy pronikl oštěp. Jedna ze slonic nemá ocas. Není neobvyklé, že během porodu přijde ke slonici hyena a ocas jí ukousne. Někdy se jí podaří uzmout i novorozence. Lvi dokáží zabít menší slony. Radosti mají v životě slonů své místo stejně jako rizika, a mláďata pobíhající kolem a užívající si života jsou stejně tak naivní jako zranitelná. Dospělí je musí naučit, že před lvy je třeba se mít na pozoru.

Felicity už nějakou chvíli vede svoji skupinu zezadu, teď ale zpomalila a zaostává za ostatními ještě víc. Vypadá to, že se něco chystá. Najednou se prudce otočí a zpoza keře vykoukne hyena. Felicity se na ni upřeně dívá. Hyenin úkryt byl odhalen, a tak se šourá pryč.

„Vidíš…“ nadme se pýchou Vicki. „Felicity je neskutečně dobrá vůdkyně.“ Některé slonice se jako vůdkyně narodí, některým je tato role vnucena a některé se jí raději vyhýbají. Echoina sestra Ella je mnohem starší než ostatní členové její rodiny. Správně by tedy měla stát v jejím čele ona. Raději ale tráví čas se svými dětmi a vnoučaty. Nechce si dělat starosti s dalšími dvěma tucty nebo i více rodinnými příslušníky. Vicki, která strávila spoustu času jejím pozorováním, je přesvědčená, že když Ella zaslechne volání ostatních, rozhodne se na něj nereagovat. Některé samice mají nutkání chránit druhé a pečovat o ně. Ella vůdcovství v krvi prostě nemá.

Slunce se vznáší přímo nad námi. Rovníkové horko nutí slony přidat do kroku a dosáhnout co nejdříve mokřin přinášejících ochlazení. Matky chrání mláďata stínem vlastního těla.

Držíme se slony krok. V přítomnosti zvířat se často cítím stejně jako v přítomnosti lidí z jiných kultur, kteří žijí v mé komunitě. Nehodlám jim zasahovat do života, a oni do něj nehodlají zasahovat mně. Kvůli odlišnému původu nejsme navzájem zaměnitelní. Na poště potkávám lidi, kteří sice žijí ve stejné době a na stejném místě jako já, ale přesto žijí úplně jiný život. Jedné věci však rozumíme všichni. Víme, že jsme v podstatě stejní. Vlastního života si vážíme víc, protože prostě musíme. Z morálního hlediska jsme si však rovni.

Nesnažím se tím naznačit, že si života ryby nebo ptáka cením stejně, jako si vážím lidského života. Na své místo ve světě mají ale stejné právo jako my. Možná dokonce větší. Byli zde dřív, jsou pro nás významní. Berou si pouze to, co potřebují. Žijí v souladu s ostatními životy kolem sebe. Pod jejich dohledem svět ještě fungoval. Nejsou stejní jako my, své životy ale prožívají velice intenzivně. Hoří jasným plamenem. Vzali jsme si až příliš z toho, co oni potřebují. Zhášíme plamen jejich svíce. To oni probudili svět k životu a zkrášlili ho.

Vepředu ve skupině se něco děje. „Vidíš, jak Felicity odstrkuje toho samce?“

Není pro mě jednoduché zorientovat se ve víru šedých těl a prachu.

„Snaží se tu partičku mládenců rozehnat, protože zdržují její rodinu,“ osvětluje mi situaci Vicki.

Jeden z nich se vydává kolébavým a rázným krokem k Felicity. Ta ho moc dobře zná. Často se totiž motá kolem její rodiny. Zkouší svoji dominanci a snaží se ji prosadit.

Felicity se na něj otočí a pohrozí mu.

Samec se stáhne. Potom si ale uvědomí, že už je mu dvacet a je stejně velký jako ona. Znovu se k ní přiblíží. Felicity vypadá jenom trochu zaraženě. Sice už na něj tolik nenaléhá, ale odvrátí se od něj. Pořád má dost sebevědomí na to, aby se k němu otočila zády.

Vicki mi prozrazuje, že starší samice nemají tyhle sloní floutky moc v lásce: „Rádi se jim pletou pod nohy a taky dělají strašné drama. Slonice s mláďaty kolem sebe takový rozruch nepotřebují. Pokud se začnou samci přetlačovat, mohli by narazit do mláděte. Prostě lezou samicím na nervy.“ Ale zpátky k naší roztržce: on narušoval klid a ona se ho pokusila ukáznit. Nato jí připomněl, že je mu sice možná teprve dvacet, ale má už svou velikost. „Překvapilo mě, že na to přistoupila,“ říká Vicki. „Některé samice by to dotáhly do konce.“

Někteří samci mají lepší vychování. Cynthia jednoho dne zahlédla mladého samce Toma, který vypadal, že se snaží vyrovnat s tím, že je větší než ostatní děti ze spřáteleného klanu.3 Zrovna si lehnul, aby si odpočal, když ho najednou zbystřila sloní holčička Tao, přiběhla k němu a začala po něm lézt. Tom se zavrtěl a kopnul, jenže kopnul příliš silně, takže Tao se poplašeně rozběhla ke své mámě Talluh. Tom se vydal za ní a prostě si vedle Tao lehnul, jako by jí tím říkal, aby na něj znovu vylezla. Což Tao okamžitě udělala. Cynthia rovněž viděla velkého dospělého samce, který si předníma nohama poklekl a zadní natáhl dozadu, čímž se snažil mnohem menšího samce povzbudit, aby si s ním hrál. Jakmile se snížil, menší slon k němu ihned přiklusal. Větší slon ho přesvědčil, že je bezpečný parťák na hraní. A přesně o to mu šlo.

Felicity se k nám otočí. Oslnivá a důstojná. Za malý okamžik vstoupí do mokřadů, a tak ještě zastavuje, aby nakrmila svoje mládě. Kojící slonice potřebují vodu každý den. „Slonice raději nakrmí svá mláďata předtím, než vstoupí do mokřadů, protože není snadné kojit, když stojí po břicho ve vodě,“ vysvětluje mi Vicki.

To je mi ale prozíravost, panečku. Kojení předem naplánované podle situace!

Zpátky k otázce, kterou jsem položil výše: Kojí sloní matka své mládě proto, že jí to říká instinkt, nebo tak činí z lásky? Je láska instinktivní? Nebo kojení prostě uspokojuje nějakou druhořadou potřebu, třeba jako škrábání?

Výchova dítěte vyžaduje značnou investici ze strany rodičů, kteří se s ním musí navíc dělit o potravu. Rodiče za svoji oběť musí být odměněni nějakým příjemným pocitem. Pokud by matka neměla potěšení z vykonávání všech těch nezbytných úkonů, které jsou složité nebo vyžadují odložení radosti z jídla a pití, co jiného by ji motivovalo k tomu, aby se starala o mládě?

Ve své knize Když sloni pláčou Jeffrey Moussaieff Masson a Susan McCarthyová píšou, že pokud přemýšlíme nad tím, zda lidoopí máma miluje své mládě, můžeme se stejně tak dohadovat, jestli víme jistě, že lidé v naší ulici milují své děti.4 „Můžou nám tvrdit, že své děti milují, ale jak si můžeme být jistí, že mluví pravdu? Ostatně nemůžeme ani vědět, co přesně lidé myslí, mluví-li o lásce.“

Opice, která krmí a chová své mládě, šimrá ho a chrání, či medvědice, kterou jsem onehdy viděl utíkat se svými trojčaty z dohledu potenciálně nebezpečného samce vzdáleného jeden a půl kilometru, určitě jedná na základě instinktu. Anebo ne? A novopečená maminka, které poprvé ukážou její dítě, nepociťuje snad také „instinktivní“ návaly emocí a nutkání? Samozřejmě, že ano. Tak to máme všichni.

Když cítíme lásku k vlastním dětem, je za tím instinkt, nikoli rozum. Dané okolnosti spouštějí produkci hormonů a hormony produkují pocity. Snad je to dokonce tak automatické jako spouštění tvorby mléka – ale my to pociťujeme jako lásku. Láska je pocit. Podněcuje určité chování, jako je krmení a ochrana. Není to žádná ostuda, že láska pramení z hlubokých a prastarých zdrojů našich buněk. Nejlepší je nad láskou k novorozenci příliš nerozumovat. Lepší je si jí vážit. Tím, co vedlo k početí tolika miminek, je právě převaha instinktů nad rozumem.

V jistém ohledu je láska pojmenování pocitu, který používá evoluce, aby nás vmanipulovala k tak riskantnímu a nákladnému chování, jakým je výchova dítěte a ochrana našich partnerů a dětí. Čistě racionální uvažování nad vlastním prospěchem by nás donutilo se takovému riziku a výdajům vyhnout. Láska nám pomáhá se k nim zavázat. Schopnost milovat se vyvinula proto, že citové pouto a rodičovská péče zvyšují reprodukci. Neznamená to ale, že by láska nebyla hluboká. Znamená to, že láska vyrůstá z hluboké spleti kořenů. O čemž někdy víme svoje.

Když vás olízne zvíře a lehne si po vašem boku, předpokládáte, že vás „miluje“. A já opravdu věřím, že je to logický závěr, obzvláště zvážíme-li tu ohromnou škálu emocí, kterou označujeme slovem „láska.“ Romantická láska, mateřská láska, dětská láska, láska ke komunitě, k zemi, k čokoládě, láska ke knihám a vzdělání, ke sportu, k umění… Slovo „láska“ je univerzální pojem pro celou řadu různých pozitivních emocí. Emocí, které nás podněcují překonávat vzdálenosti, chránit, starat se, stát se součástí, zůstat. Je těžké narazit na něco, co by lidé nechápali jako „lásku“. Říkáme, že „milujeme“ zmrzlinu, film, praktické čluny i nepraktické boty nebo letní dny. Někteří lidé milují boj. Pokud nám nevadí takto ledabyle zacházet s tak klíčovým slovem, jakým je podle všeho láska, potom se nevyhnutelně nabízí závěr, že i jiní živočichové jsou schopni lásky. Zajímavější otázkou ale je: Kteří živočichové jsou schopni milovat, co milují a jakým způsobem? Jak lásku zakoušejí? Jaké pozitivní emoce, jež zaplňují mezeru mezi námi a jimi, pociťují?

Když Felicitino mládě přestane sát, mléko mu kape z brady a ono se celé vláčné šourá kolem a pomlaskává si. Život v blízkosti mámina prsu je fajn. Několik o něco starších mláďat těsně před odstavením zatroubí na protest. Jejich matky, které už jsou téměř bez mléka, jim odepřely možnost napít se před vstupem do vody. Je-li slůněti odepřeno mléko, dostane někdy příšerný záchvat vzteku. Vicki toho byla svědkem už mnohokrát.

„Křičí, jako by říkalo: ‚Co tím myslíš, že už se nesmím napít?‘“ Vicki jednou pozorovala, jak se jedno téměř odstavené mládě snažilo znovu a znovu napít od matky, která si chtěla odpočinout. Jediné, co může matka udělat, aby zablokovala mláděti přístup k bradavce, je narovnat přední nohy, a přesně to také udělala. „Strašně ho to rozčílilo. Strkalo do ní, dloubalo, píchalo ji kly, a nakonec to vypadalo, jako by si řeklo: ‚Bože, jak já tě nenávidím!‘ – a strčilo ji chobot do konečníku. Asi si myslelo, že tím získá její plnou pozornost. Potom se otočilo a nakoplo ji. V tu chvíli jsem si říkala, co je to za příšerného spratka.“

Emoce se prostírají na souvislé škále. Slova, kterými je označujeme, jsou jako jednotlivé body na kompasu s kruhovou stupnicí, paprskovitě se rozbíhající do různých směrů k odlišným stupňům. „Štěstí“, „smutek“, „strach“ a „láska“ jsou severem, jihem, západem a východem naší emocionální škály a naším azimutem. Možná že „krása“ leží na severovýchodě, někde mezi „štěstím“ a „láskou“. Jaká je emocionální odpověď ptáka na nové a složitě vzorované opeření vhodného partnera nebo na tanec dvořícího se nápadníka? I my při námluvách někdy tančíme. A za krásný považujeme i pouhý lom světelných paprsků, který nás silně přitahuje.

Jeden výzkumník vyprávěl, jak v národním parku Gombe Stream v Tanzanii pozoroval dva dospělé šimpanze, kteří nezávisle na sobě vyšplhali při západu slunce na kopec.5 Po chvíli si jeden druhého všimli a pozdravili se, stiskli si ruce, posadili se vedle sebe a společně pozorovali, jak slunce pomalu zachází za obzor. Jiný badatel zase píše o volně žijících šimpanzích, kteří patnáct minut upřeně sledovali obzvlášť pozoruhodný západ slunce. Jestliže tito šimpanzi opravdu obdivovali zapadající slunce, neměli bychom v tom nejspíš hledat nic hlubšího, než že se jim to prostě líbí. Stejně jako nám. Možná pociťují údiv, materiál nezbytný k zformování otázky, na kterou lidé odpověděli náboženstvím. Jediným rozdílem je, že si šimpanzi nemůžou nalít sklenku vína a pronést přípitek. Ale to nemohla ani většina lidí, kteří kdy žili.

…

Jednou z největších záhad života je skutečnost, že mnoho různých tvorů je přitahováno podobnými krásami. Jared Diamond narazil v džungli na pletenou kruhovou chýši, která měla v průměru 2,5 metru a vysoká byla 1,2 metru.6 Vstupní dveře byly dost vysoké na to, aby jimi mohlo projít dítě a pohodlně se uvnitř posadit. Před chýší byl záhon čistého zeleného mechu, v němž byly stovky přírodních objektů záměrně rozmístěných jako dekorace. Podobně zbarvené ozdoby byly pohromadě, červené ovoce vedle červeného listí, žluté, fialové, černé a několik zelených předmětů na dalších místech. Všechny modré objekty byly uvnitř chýše, červené naopak zůstaly venku. Objevil loubí lemčíka – jeho altánek lásky, v němž probíhaly námluvy. Diamond se rozhodl otestovat estetickou vybíravost samečků a dekorace přemístil. Majitel loubí je zase vrátil zpátky na původní místo. Diamond popsal svoji emocionální reakci slovem „krása“. Vlastník loubí vyjádřil jednoznačný názor. Když Diamond položil na trávník několik různě barevných pokerových žetonů, „nenáviděné bílé žetony byly odhozeny do džungle, milované modré byly vyštosovány uvnitř chýše a červené byly vyskládané na mechový trávník vedle červeného listí a ovoce“. Celé místo byly vytvořeno za jediným účelem – udělat dojem na samičky (nejednalo se ani o přístřešek, ani o hnízdo). Vzhled sice není všechno – někdy ale přece jen je.

Vytváří-li zvířata něco, co my vnímáme jako krásné, znamená to, že s nimi sdílíme společné estetické cítění? Viděl jsem samici orangutana navlékat a nosit korálkový náhrdelník, který ji nikdo neučil vyrábět. Téma estetiky přináší i často kladenou otázku: „Proč ptáci zpívají?“ Diamond píše: „Je podezřelé, že zpívají především v době hnízdění. Nezpívají tedy nejspíše jenom pro své estetické potěšení.“7 Souhlasím. Činí tak nejenom pro potěšení. Kolik našich písniček je o lásce? A neposlouchají a nezpívají většinu populární hudby ponejvíc lidé, kteří jsou pohlavně dospělí, ale stále ještě svobodní – jinými slovy ti, kteří se nacházejí v období namlouvání? Naše hudba není čistě estetická, má i svou sociální funkci. Květiny a zbarvení ptáka při námluvách či vzory korálových ryb – to všechno je především užitkové, ale zároveň velice atraktivní. Funkčnost těchto věcí závisí na obecně uznávané estetice.

Jediným účelem vzhledu a vůně květin je přilákat opylovače (hlavně hmyz jako takový, ale také kolibříky a květomily či některé specializované netopýry). V podstatě neexistuje žádný praktický důvod, proč by lidem měly květiny a jejich vůně připadat půvabnější než třeba spadané listí. A přesto vnímáme květiny jako něco natolik krásného, že jejich krásu ztotožňujeme s uznáním života jako takového, radíme přátelům, aby se zastavili a „přičichli si k růžím“, darujeme je při námluvách a klademe je na pohřbech. Ptáky ověnčené extravagantním peřím, jehož účelem je přivábit družku – kolibříky, budníčky lesní, rajky a volavky s dlouhým peřím – vnímáme jako krásné. Dokonce tak krásné, že už léta letoucí nosí lidé části jejich těl, aby si přivlastnili atraktivní barvy a vzory, které tolik přitahují ostatní ptáky. Ryby teplých korálových útesů nás oslňují slavnostní podívanou, při které zbarvení těl signalizuje, s kým se vyplatí sdružit do hejna a s kým je dobré se pářit. Jestliže náš mozek ve svém vývoji prošel cestou od včel radujících se uprostřed pole květin až k naší vnitřní rybě, od ptačí radosti z tance až k našemu vlastnímu radování, uchoval si na této cestě estetické kořeny, které se vyvinuly u hmyzu? Pokud ano, nemůžeme hmyzu jeho dar nijak oplatit, snad jen hlubokou úctou k těmto našim drobným předkům, kteří na našich zahradách poletují mezi květinami. Bez ohledu na to, komu za to máme být vděčni, není nic úžasnějšího než to, že jsme příbuzní: včely, rajky, mohutní sloni, hvězdný prach, my všichni.

Sloní empatie

V tuhle chvíli se všichni sloni, kteří jsou v dohledu, věnují pití a krmení. Vicki ukáže prstem na slonici kojící mládě. To před několika měsíci spadlo do jámy tak hluboké, že nebylo téměř vidět. Když mu Vicki přispěchala na pomoc, jeho matka stála celá rozrušená u jámy. „Jakmile jsme se ji pokusili naším vozem odehnat pryč, divoce se ohradila. Museli jsme to ale udělat. Vyděsilo by ji, kdyby viděla, jak jí dítě svazujeme lanem a vytahujeme nahoru. Nechtěla jsem, aby měla pocit, že si nejsem jistá tím, co dělám, a tak jsem na ni byla ošklivá. Tak strašně jsem na ni křičela, že si nám málem sedla na nárazník. Celá ta situace byla strašně stresující a extrémní. Slonice nakonec zůstala stát opodál. Jakmile měla mládě zpátky u sebe, začala ho prostě kojit a vůbec nevypadala, že by se na nás zlobila. Myslím, že jí došlo, že jsme se jen snažili jí pomoct.“

Viděl jsem videozáznam celého incidentu. Nejvíc mě ohromilo, že strachem šílená matka, která je odehnána od svého mláděte, se ohradí tak, že se otočí zády k autu a chce si na něj sednout, aby ho zastavila, místo aby zaútočila. Není v tom žádný zlý úmysl. Nechce ublížit lidem, kteří se k ní chovají hrubě. Je patrné, že své bezbranné mládě nebrání před Vicki a ostatními lidmi. Nepovažuje je za hrozbu. Chce prostě jenom zůstat s ním. Nakonec se zdá, že se podvolí a odejde. Když je mládě konečně přivázáno k nárazníku a vytaženo z jámy, ví přesně, jakým směrem běžet – jeho matka ho musela celou tu dobu volat – utíkají jeden k druhému a jejich shledání je otázkou několika vteřin.

Sloni vědí, co je to spolupráce. Spojí své síly, aby si pomohli dostat se z rozbahněných říčních břehů, zachránili mláďata nebo zvedli ze země poraněné kamarády či ty, co prostě upadli. Někdy si stoupnou po bok slona, který byl zasažen uspávací šipkou, a snaží se ho udržet na nohou.1 Cynthia Mossová jednou viděla, jak slůně spadlo do malého napajedla s příkrými břehy. Ani jeho matka a teta ho nedokázaly vytáhnout ven, a tak začaly vyhrabávat jednu stranu napajedla a utvořily jakýsi nájezd. Tímto jednoduchým řešením mládě zachránily.

Jindy se zase mladá sloní matka Cherie chtěla dostat ke zbytku své rodiny a několikrát se pokusila přebrodit hrozivě rozbouřenou řeku v národní rezervaci Sambura v Keni. Při jednom katastrofálním pokusu voda smetla její tříměsíční mládě. Cherie se za ním hnala prudkou řekou, dohnala ho a odvedla do klidnějších vod na vzdálenější břeh.2 Mládě muselo nejspíš spolykat spousty vody nebo se podchladilo. Když se dostalo na břeh, bylo naprosto vyčerpané a po chvíli zemřelo. J. H. Williams byl jednoho dne v Barmě svědkem toho, jak byla slonice se svým tříměsíčním mládětem smetena do rozvodněné řeky: „Hlavou a chobotem přimáčkla dítě ke kamenitému břehu a potom se postavila na zadní a s obrovským úsilím ho svým chobotem vyzdvihla na úzký kamenný výběžek metr a půl nad hladinou vody. Když bylo mládě v bezpečí, spadla zpátky do běsnícího proudu a voda ji unášela jako špunt od láhve.“ O půl hodiny později se vystrašený mrňous stále třásl na tom samém místě, když vtom Williams uslyšel ohromný řev, „ten nejimpozantnější hlas mateřské lásky“. Běžela podél řeky a znovu se shledala se svým mládětem.3

Slůňatům obvykle ostatní nedovolí, aby se ztratila. Jejich matky si je drží na dohled, aby žádné z dětí nezůstalo pozadu. Vůdčí samice obvykle udává stádu takové tempo, aby si byla jistá, že mladší sloni mají možnost si odpočinout.

V roce 1990 se tady v Amboseli narodilo proslulé slonici Echo mládě, které nemohlo narovnat přední nohy a téměř nebylo schopné se napít.4 Šouralo se po zápěstních kloubech a bylo vidět, že mu pohyb působí bolest. Každou chvíli se skácelo k zemi. Výzkumníci byli přesvědčeni, že si zápěstí dřív nebo později odře do krve a do ran se mu dostane infekce. Nedávali mu žádnou šanci na přežití. Dokonce uvažovali, zda by nebylo humánnější jeho trápení ukončit. Na rozdíl od lidí neměla Echo a její rodina v plánu to s maličkým vzdát. Věrni pověsti svého druhu vytrvali ve svém úsilí a pokaždé, když mládě upadlo, mu pomohli zpátky na nohy. Echoina osmiletá dcera Enid tu a tam do novorozence dloubla, aby se zvedlo samo, Echo ji ale vždy pomalu a opatrně odstrčila. Když stály nad slůnětem, Enid často strkala mámě chobot do pusy, jako by se chtěla ujistit, že dělá správnou věc. Tři dny se vyčerpané slůně šouralo za Echo a Enid, které mu přizpůsobily tempo, ustavičně se za ním otáčely, aby viděly, jestli jim stačí, a čekaly, až je dožene. Třetí den se naklonilo dozadu tak, že bylo schopné položit ohnutá přední chodidla na zem a potom „opatrně a pomalu přeneslo váhu zpátky dopředu a současně narovnalo všechny čtyři nohy.“ I když ještě mnohokrát upadlo, čtvrtý den už si vykračovalo a od té chvíle ho nemohlo nic zastavit. Vytrvalost jeho rodiny – kterou bychom v případě, že by se jednalo o lidi, nazvali vírou – ho zachránila.

„Před pár dny,“ zmiňuje Vicki, zatímco se procházíme, „začala Eclipse zničehonic pobíhat okolo, troubila a byla celá bez sebe.“ Rodina byla tou dobou rozptýlena na nějakých dvou stech metrech, mláďata daleko vepředu s několika slonicemi. „Mám za to, že její syn byl se svými kamarády a neodpovídal jí na volání,“ spekuluje Vicki. „Byla strašně vyvedená z míry.“ Potom syna našla a všechno bylo opět v pořádku. Cynthia Mossová nám vypráví o ročním samci, který byl tak zabraný do hrátek se svými vrstevníky z jiné rodiny, že si nevšiml, že se jeho rodina vzdálila. Ani oni si neuvědomili, že ho nechali vzadu. Najednou zpanikařil a vyrazil hluboký řev „ztraceného dítěte“. Několik samic z jeho rodiny se pro něj hned vrátilo a on k nim utíkal, co mu nohy stačily.5

Zatímco malá slůňata se záhy podaří objevit, dospívající sloni se někdy tak zaberou do společenských her, že se od své rodiny skutečně odloučí. „Je to pro ně opravdu hrůza, když se takhle ztratí,“ říká Vicki. Za větrných večerů, kdy je špatně slyšet, byla Vicki svědkem, jak se sloni řítí jedním směrem a volají, pak se zastaví, zaposlouchají se a vydají se opačným směrem. „Někdy si úplně přejete, abyste jim dokázali říct: ‚Pokračujte tímhle směrem!‘“ Někdy se přes veškerou svoji opatrnost ztratí dokonce i starší sloni. Stává se to, když fouká vítr a oni se navzájem špatně slyší. Jsou pak celí bezradní a vyděšení, bezhlavě pobíhají kolem a volají. Opětovná shledání s rodinou jsou pak často hodně emocionální. „Chovají se, jako by dávali najevo: ‚Uf, to bylo to naprosto nejhorší, co se mi přihodilo,‘“ dělá si Vicki legraci z toho, jak dokážou být sloni melodramatičtí.

Bylo by přehnané si myslet, že ztracení sloni, kteří jsou celí bez sebe, necítí úzkost. Sloni nedokážou příliš vyjadřovat své emoce ve tváři, ale podle Vicki „mají to, čemu říkáme ‚ustaraný výraz‘, ‚podezřívavý výraz‘, ‚ztracený výraz‘ – nejsem si zcela jistá, z čeho přesně to vyvozuji, ale sloni mají čitelné výrazy ve tváři“.

Osamocená zvířata snáze podlehnou predátorům. Stejně jako my se ani ztracení sloni necítí dobře, zůstanou-li sami napospas divočině. Blízkost ostatních je uklidňuje.

To by nás nemělo překvapovat: lidstvo se zrodilo v téže divočině. Mysl lidí i slonů se vyvíjela, zatímco jsme se prodírali touž krajinou a čelili týmž překážkám, měřili své dny podle výšky téhož slunce a své noci podle řevu a houkání oznamujících stejné nebezpečí. Potřebovali jsme znát tytéž věci jako oni. Zdá se, že jsme synchronizováni, protože v jádru jsme krajané.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Řeč zvířat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.